Steve Hamilton

THE SECOND LIFE OF NICK MASON

Copyright © 2016 by Cold Day Productions, LLC

Translation © 2018 by Matúš Kyčina

Poetry translation © 2018 by Jana Kantorová-Báliková

Cover Design: NETWORK! Werbeagentur, Munich

Cover Photo: plainpicture/Benjamin Harte

Slovak edition © 2018 by Ikar

ISBN 978-80-551-6218-8

SHANOVI,

ktorý videl lepší život aj tam, kde som to ja nedokázal

POĎAKOVANIE

Rád by som poďakoval Shanovi Salernovi, že mi veril a spravil viac, než by som mohol od kohokoľvek žiadať, aby táto séria uzrela svetlo sveta. Rovnako ďakujem Edwardovi Tsaiovi, Donovi Winslowovi a všetkým v The Story Factory.

Za veľa vďačím Ivanovi Heldovi, Sare Minnichovej a ostatným v G. P. Putnam’s Sons.

Ďakujem detektívovi chicagskej polície Johnovi Campbellovi za odbornú pomoc, rovnako Billovi Kellerovi a Frankovi Hayesovi.

Ako zvyčajne, nič by som nedokázal bez Julie, svojej manželky a najlepšej priateľky, a Nicholasa a Antonie, ktorí ma každým dňom čoraz väčšmi fascinujú.

Nikto nemôže donekonečna nosiť jednu tvár pred sebou a inú pred svetom, aby sa napokon nezačal sám seba pýtať, ktorá je vlastne skutočná.

Nathaniel Hawthorne: Šarlátové písmeno

Každý svoje tajomstvo má, Sonny, niečo, s čím sa sotva vyrovná.

Drží ho v sebe, tým trávi život

a na každom kroku so sebou ho má.

Bruce Springsteen: Darkness on the Edge of a Town

1

Sloboda Nicka Masona trvala menej ako minútu. Vtedy to tak nevnímal, no pri spätnom pohľade si spomenul na niekoľko prvých krokov, keď po piatich rokoch a dvadsiatich ôsmich dňoch konečne vyšiel von. Nikto mu nedýchal na chrbát, nikto ho nekontroloval, nikto mu nehovoril, kam a kedy smie ísť. V tom okamihu sa mohol vybrať ktorýmkoľvek smerom. Stačilo si vybrať. To by však naňho nesmel čakať čierny Cadillac Escalade, a tak len čo prešiel zo tridsať krokov a otvoril dvere pre spolujazdca, sloboda bola opäť fuč.

V tom okamihu vlastne podpísal pracovnú zmluvu. Väčšina ľudí to spraví, až keď vedia, čo sa od nich bude požadovať. Prečítajú si podmienky, pochopia náplň práce, oboznámia sa s požiadavkami. Mason si neprečítal ani riadok, jeho dohoda nebola na papieri a namiesto podpisu stačilo slovo, hoci netušil, čo bude nasledovať.

Bolo neskoré popoludnie. Väčšinu dňa strávil prípravou na prepustenie. Každodenná rutina vo väzenskom zariadení Terre Haute. Typický väzenský postup, najprv naháňačka, potom čakanie s bacharmi za zadkom. Procedúru absolvovali ďalší dvaja väzni, ani tí sa už nevedeli dočkať, kedy vypadnú. Prvého v živote nevidel. Vo väzení s toľkými oddelenými jednotkami to nie je až také nezvyčajné. Druhého poznal z videnia. Ktosi z jeho pôvodného bloku, kým ho nepresunuli.

„Ideš von,“ poznamenal ten chlap akosi prekvapene. Vo väzení sa dĺžka trestu nespomína, väčšinou ani netreba. Zjavne Masonovi prisúdil dlhší trest. Alebo mu to niekto vykvákal. Masonovi to bolo jedno. Nepovedal ani slovo a vrátil sa k vypĺňaniu posledného tlačiva.

Keď skončil, dozorca mu po pulte posunul plastovú nádobu so šatami, ktoré mal oblečené v deň nástupu. Pripadalo mu to ako večnosť. Vošiel do tej istej miestnosti a prikázali mu, aby sa zobliekol. Čierne džínsy a biela košeľa na zapínanie. Zato teraz mu pripadalo zvláštne, že zoblieka kaki, akoby tá farba k nemu prirástla. Aspoňže mu stále sedeli staré veci.

Všetci traja vyšli spoločne. Betónové múry, železné dvere, dva rady pletiva s ostnatým drôtom – všetko nechali za sebou, až sa ocitli na rozpálenom priestranstve a čakali, kým otvoria bránu. Vonku stáli dve rodiny. Dve ženy, päť detí, vyzeralo to, že tam čakajú už niekoľko hodín. Decká držali transparenty s farebnými písmenami. Vítali ockov.

Na Nicka Masona rodina nečakala. Nikto nedržal transparent.

Niekoľko sekúnd stál, žmurkal, cítil, ako sa mu do krku opiera horúce indianské slnko. Bol nahladko oholený a mal svetlú pleť, vysoký niečo nad meter osemdesiat. Telo samý sval, no s agilnosťou strednej váhy. Nad pravým obočím sa mu tiahla stará jazva.

Všimol si čierny Escalade odstavený pri chodníku. Auto sa nepohlo, a tak vykročil priamo k nemu.

Okná boli tónované. Nevidel, kto sedí za volantom, kým neotvoril dvere pre spolujazdca. Vodič bol Juhoameričan, oči schovával za tmavými okuliarmi. Jednu ruku mal vyloženú na volante, druhá odpočívala na riadiacej páke. Oblečené mal biele tričko bez rukávov, džínsy a robotnícke baganče, na krku mu visela tenká zlatá retiazka. Čierne vlasy mal začesané dozadu a zopnuté gumičkou. Po chvíli, len čo si Masonove oči zvykli na prítmie v kabíne, zaregistroval šediny vo vlasoch a vrásky na tvári. Musel byť o desať rokov starší ako Mason, možno dokonca ešte viac. Ale vyzeral pevný. Ruky mal potetované odvrchu až po končeky prstov a v pravom uchu tri náušnice. Druhé ucho Mason nevidel, pretože chlapík sa neunúval otočiť.

„Mason,“ prehovoril neznámy. Bolo to konštatovanie, nie otázka.

„Áno,“ odvetil Mason.

„Nastúp.“

Som vonku päť minút, pomyslel si Mason, a hneď sa chystám porušiť pravidlá. Pravidlo číslo jeden: Nikdy nepracuj s neznámymi. Neznámy človek ťa dostane do basy alebo pod zem. To prvé sa už stalo. A to druhé nepotrebujem.

Ibaže dnes nemal na výber. Nastúpil a zavrel dvere. Chlapík sa ešte vždy neotočil. Zaradil rýchlosť a plynulo vyplával z parkoviska pred väznicou.

Mason prebehol očami interiér. Bol bez škvrnky. Kožené sedačky, koberčeky, okná. Očividne sa oň riadne staral. Auto vyzeralo, akoby práve zišlo z výrobnej linky.

Nenápadne si prezrel tetovanie. Väzenské chýbalo. Nijaké pavučiny. Ani hodiny bez ručičiek. Tento muž obetoval veľa času a peňazí v kresle skutočného profíka, aj keď farba časom trochu vybledla. Pravá ruka bola celá pokrytá aztéckym vzorom, nechýbal had, jaguár, náhrobný kameň a španielske slová, v preklade Iba Boh vie. Prehliadnuť sa však nedali najmä tri písmená na ramene, zelené, biele a červené. LRZ. La Raza. Mexický gang, ktorý ovládal západnú časť Chicaga.

Ďalšie pravidlo v kýbli, pomyslel si Nick. Pravidlo číslo deväť: Nepracuj s členmi gangu. Zložili krvavú prísahu vernosti. Ibaže nie tebe.

Prešla hodina ticha. Vodič naňho ani len nepozrel. Mason uvažoval, čo by sa stalo, keby zapol rádio. Alebo niečo nahlas povedal. Z nejakého dôvodu však mlčal. Pravidlo číslo tri: Ak nemáš istotu, radšej drž jazyk za zubami.

Minuli všetky výjazdy z US-41, až napokon zišli z diaľnice. Ktovie, uvažoval Mason, či na mňa nenašili búdu. Hovoril z neho prirodzený väzenský reflex, človek stále očakával iba to najhoršie. Dve hodiny po prepustení, kdesi uprostred západnej Indiany, sa pokojne mohlo stať, že vodič odbočí na opustenú cestu, prejde zopár kilometrov do vnútrozemia a vpáli spolujazdcovi guľku do hlavy. Telo vyhodí do jarku pri ceste. Sotva by si však pridávali robotu, keď to už dávno mohli spraviť na väzenskom dvore. Mason však napriek tomu spozornel, len čo vozidlo spomalilo.

Vodič zabočil na pumpu. Vystúpil a natankoval plnú nádrž. Mason sedel a pozoroval malý obchod. Zo zasklených dverí vyšla mladá žena. Mohla mať zo dvadsať rokov. Šortky a voľný top bez rukávov, na nohách šľapky. Päť rokov nevidel nahodenú ženskú z mäsa a kostí.

Vodič sa vrátil a naštartoval. Pomaly vyšli z pumpy a znova zabočili na diaľnicu, smerovali na sever, ručička tachometra atakovala stodvadsať kilometrov za hodinu. Na oblohe sa kopili tmavé mračná. Kým dorazili k hranici Illinois, spustil sa lejak. Vodič zapol stierače. Premávka zhustla, svetlá áut sa odrážali na lesklej vozovke.

Výškové budovy sa strácali v nízkych oblakoch, no Mason by to miesto spoznal bez ohľadu na tmu alebo nízku oblačnosť.

Bol takmer doma.

Ešte musia prejsť cez rieku Calumet, popri žeriavoch, padacích mostoch a stĺpoch vysokého napätia. Niekde tam dole bol prístav. Prístav a jedna noc jeho života, keď sa všetko zmenilo. Noc, ktorá ho priviedla do Terre Haute a k mužovi menom Cole. A potom aj naspäť, omnoho skôr, než čakal. Odpočítaval ulice. Osemdesiata siedma, Sedemdesiata prvá. Vchádzali do South Side. Dážď vytrvalo padal. Vodič vytrvalo šoféroval. Garfield Avenue. Päťdesiata prvá ulica. Ak máte náladu na hádku, stačí vojsť do ľubovoľného baru v okolí a opýtať sa štamgastov, či sa Canaryville začína na Päťdesiatej prvej, alebo Štyridsiatej deviatej ulici. Potom sa môžete postaviť nabok a sledovať, ako lietajú ostré slová.

Prípadne päste, ak je dostatočne pokročilá hodina.

Prešli popri rozľahlom vlakovom koľajisku, kde tisíce nákladných vozňov čakali na lokomotívy. Ďalej sa koľaje dvíhali popri východnom okraji jeho niekdajšej štvrte. Keď míňali Štyridsiatu tretiu, Mason sa zhlboka nadýchol. Zaplavili ho zdanlivo náhodné spomienky, dobré aj zlé – Eddieho otec ich berie do starého Comiskey Parku, prvé ukradnuté auto, jediný zápas, keď videl naživo hrať Michaela Jordana, prvá noc v cele, párty, na ktorej spoznal Canaryvillčanku Ginu Sullivanovú, deň, keď pre nich kúpil dom, prvé aj posledné miesto, ktoré nazýval domovom… všetko sa odohralo tu, pekne pohromade v Chicagu. Ulice a uličky mesta mu vošli do krvi ako riečisko.

Na novom štadióne Sox sa svietilo, no dážď bol príliš hustý, aby sa hralo. Escalade prekročilo rieku Chicago a mierilo do stredu mesta. Sears Tower – navždy Sears Tower, nech by veži dávali akékoľvek nové meno – dominovala panoráme a žmurkla na nich cez nečakaný priezor v oblakoch, navrchu dve antény ako čertove rohy.

Konečne zišli z diaľnice na North Avenue, prešli celým North Side, až napokon zbadal brehy Michiganského jazera. Sivomodrá hladina sa strácala v dažďom obťažkaných oblakoch. Keď zabočili na Clark Street, Mason sa chystal čosi povedať. Smiem vedieť, načo sme sa trepali až do North Side? Vari ideme na Cubs? Tak potom veľa šťastia.

Mason neznášal Cubs. Vlastne neznášal všetko, čo nejako súviselo s North Side. Všetko, čo tá štvrť reprezentovala. Keď vyrastal, North Side symbolizovala všetko, čo nemal a nikdy nemal mať.

Vodič naposledy zabočil a Mason si domyslel, že tam sa ich cesta končí. Západný Lincoln Park. Štyri bloky najvychytenejších domov s výhľadom na zeleň, zimnú záhradu a jazero v pozadí. Medzi domami sa našlo zopár dosť vysokých, aby z nich bolo vidieť na ulicu a každého, kto tadiaľ prechádza. Vodič spomalil a zastal pred jedným z nich. Čupel na konci bloku, nad masívnymi vchodovými dverami a garážou sa dvíhali tri podlažia, obloky na horných poschodiach boli zamrežované. Z jednej strany bola pristavaná jednoposchodová prístavba s balkónom a výhľadom na susednú ulicu, park a jazero. Päť miliónov? Pravdepodobne viac.

Vodič prerušil ticho. „Volám sa Quintero.“ Vyslovil to, ako keby slová doloval z fľaše tequily. Kín-taj-ro.

„Poslal ťa Cole?“

„Dobre počúvaj,“ odvetil Quintero, „pretože všetko, čo poviem, je dôležité.“

Mason sa naňho pozrel.

„Ak budeš niečo potrebovať, zavoláš mi. Ak sa dostaneš do maléru, zavoláš mi. Nič nevymýšľaj. Nič nerieš. Keby dačo, zavoláš mne. Chápeme sa?“

Mason prikývol.

„Okrem toho mám na háku, čo budeš robiť. Bol si päť rokov v chládku, choď na drink, nájdi si babu, je mi to jedno. Hlavne sa do ničoho nenamoč. Ak ťa za niečo zbalia, máš dva problémy. To, za čo ťa zbalia, a mňa.“

Mason sa otočil a pozrel von oknom.

„Načo sme sem šli?“

„Odteraz tu bývaš.“

„Ľudia ako ja nebývajú v Lincoln Parku.“

„Dám ti mobil. Zdvihneš, kedykoľvek ti zavolám. Čo môže byť hocikedy. Vo dne v noci. Nemáš nijakú robotu. Nedostupný neexistuje. Si iba ty a tento mobil. Zdvihneš a spravíš presne to, čo ti poviem.“

Mason sedel a premýšľal, čo znamená posledná veta.

„Mobil je tu,“ pokračoval Quintero, načiahol sa za sedadlo a vybral veľkú obálku. „Spolu s kľúčmi od hlavných dverí, zadného vchodu a s bezpečnostným heslom.“

Mason si vzal obálku. Bola ťažšia, než čakal.

„Desaťtisíc v hotovosti plus kľúčik od bezpečnostnej schránky v Prvej chicagskej na Western Street. Na začiatku každého mesiaca dostaneš ďalších desaťtisíc.“

Mason znova naňho pozrel.

„To je všetko,“ zakončil Quintero. „Mobil nos zapnutý pri sebe.“

Mason otvoril dvere, ale skôr než stihol vystúpiť, Quintero ho chytil za ruku. Mason stuhol – ďalší väzenský reflex. Ak sa vás niekto dotkne, treba sa narýchlo rozhodnúť, ktorý prst zlomiť prvý.

„Ešte niečo,“ povedal Quintero. „Nevolá sa to sloboda, ale voľnosť pohybu. Len aby si sa nesekol.“

Zovretie povolilo. Mason vystúpil a zavrel dvere. Dážď ustal. Chvíľu ešte stál na chodníku, kým sa vozidlo neodlepilo od krajnice a pomaličky sa nevytratilo do noci. Strčil ruku do obálky a vybral kľúče. Odomkol si vchodové dvere a vošiel dnu.

Vo vstupnej hale bol vysoký strop a luster z tisícov drobných kúskov skla, hotové umelecké dielo. Veľké dlaždice na podlahe vytvárali diamantový vzor. Schodisko z lešteného čerešňového dreva. Začul pípanie. Vydával ho bezpečnostný terminál na stene, a tak vybral z obálky lístok s číselnou kombináciou a vyťukal ju na klávesnici. Pípanie prestalo.

Dvere po pravej strane sa otvárali do dvojitej garáže. Na jednom mieste stál čierny Mustang. Okamžite vozidlo zaradil. Bol to model 390 GT Fastback, ročník tisícdeväťstošesťdesiatosem, čierna verzia vozidla, na ktorom sa Steve McQueen preháňal vo filme Bullittov prípad. Nikdy podobné auto neukradol. Človek nevezme majstrovské dielo, aby ho následne odviezol do ledajakej garáže. A neukradne ho ani pre seba, aj keby po ňom neviem ako túžil. Tak sa dajú nachytať iba amatéri.

Vedľajšie miesto v garáži bolo prázdne. Všimol si ledva badateľné odtlačky pneumatík. Miesto bolo vyhradené pre druhé auto.

Otvoril ďalšie dvere a odhalil plne vybavenú telocvičňu. Činky boli zoradené od najľahších až po dvadsaťpäťkilové na samom konci. Lavička so stojanom, bežecký pás, eliptický trenažér. Vysoko v rohu bol primontovaný televízny prijímač. V druhom viselo boxerské vrece. Zadná stena bola obložená zrkadlami. Mason sa zahľadel na svoju tvár. Cole mu síce tvrdil, že s takým ksichtom mu patrí svet, nikdy by však nepovedal, že skončí v Lincoln Parku.

Vyšiel po schodoch a ocitol sa v hlavnej obývacej časti domu. Moderná kuchyňa s leštenou granitovou pracovnou doskou, ostrovček so sporákom Viking a nad ním pochrómovaný odsávač pár ako v reštaurácii. Barový pult s výhľadom na otvorenú obývačku, ktorej kraľoval televízor s najväčšou obrazovkou, akú videl. Stopercentne bola väčšia ako cela, v ktorej sa ráno zobudil. Pred televízorom stála čierna kožená sedačka v tvare písmena U s masívnym dubovým servírovacím stolíkom uprostred. Mohlo sa tam pohodlne usadiť zo desať ľudí. Vlastne bol hriech, že na nej ešte nikto nesedel.

Jedáleň vedľa mala dosť veľký stôl, aby sa za ním najedli všetci, čo predtým sledovali televíziu. Z jedálne sa vchádzalo do ďalšej miestnosti, z ktorej sa vykľula biliardová herňa. Skutočný biliard s červeným plsteným plátnom a pleteným košíčkom pod každou dierou. Steny boli obložené tmavým drevom, nad stolom viseli vykladané lampy od Tiffanyho. Zadná časť miestnosti bola vyhradená šípkam, v opačnom rohu boli dve veľkorysé kožené kreslá a medzi nimi humidor, vysoký azda meter. Mason nazrel dnu na bohatú ponuku cigár a spomenul si, že v Terre Haute stála jedna cigareta desať dolárov. Kartón mal väčšiu hodnotu ako ľudský život.

Po schodoch vyšiel na horné podlažie. Po oboch stranách dlhej chodby boli spálne. Posledné dvere na konci chodby boli zamknuté.

Zišiel dolu a až vtedy si všimol dvere na opačnej strane kuchyne. Vchádzalo sa nimi do ďalšej spálne. Stála v nej posteľ so železným rámom a s čiernou posteľnou bielizňou, na nej niekoľko papierových nákupných tašiek. Narýchlo prešiel ich obsah. Nohavice, košele, topánky, ponožky, spodná bielizeň. K tomu niekoľko opaskov, peňaženka, všetko, čo muž potrebuje. Väčšinou Nordstrom a Armani. Jedna taška bola od Balaniho, zákazkového obchodu na Monroe Street. Skontroloval štítky s veľkosťou. Jeho čísla.

Toto určite nemá na svedomí Quintero, pomyslel si. Vrátil sa do kuchyne a otvoril chladničku. Po piatich rokoch väzenskej stravy hľadel na lososa, uvareného a vychladnutého homára a hovädzinu pripravenú na stejky. Zrazu nevedel, kde začať. Vtom si všimol fľaše piva na spodnej poličke. Prebehol ponuku, väčšinou malé pivovary, o ktorých v živote nepočul. Nakoniec vzadu našiel fľašku Goose Islandu.

Otvoril ju a doprial si dlhý glg. Akoby opäť trávil horúci letný večer na svojej verande. S Eddiem a Finnom by sledovali bejzbalový prenos. Prípadne by namiesto zápasu počúval manželku a popritom sledoval dcéru, ako chytá svätojánske mušky.

V chladničke boli zabalené medailóniky zo sviečkovice s omáčkou z huby šitake a so špagetami ako prílohou. Otvoril niekoľko zásuviek, kým našiel príbor, schmatol vidličku a zjedol celú porciu, nastudeno, postojačky uprostred kuchyne. Celkom by ho zaujímalo, čo majú na večeru v Terre Haute.

Streda večer, zamrmlal si popod nos. Pravdepodobne hamburger. Lepšie povedané to, čo tak nazývali.

Keď dojedol, presunul sa na čiernu koženú sedačku, našiel diaľkový ovládač a zapol televízor. Oprel sa, vyložil si nohy na servírovací stolík a dal si poriadny glg piva. Dávali zápas White Sox, odložený pre dážď. Pozrel si poslednú zmenu. Sox vyhrali. Neskôr dlho prepínal programy, len tak, pretože mohol. Keby to skúsil v spoločenskej miestnosti v base, pravdepodobne by odštartoval vzburu. Vypol televízor. Z chladničky vzal plnú fľašu Goose Islandu a vyšiel von cez posuvné sklené dvere v kuchyni. Záhrada bola nad úrovňou ulice, bazén bol zapustený do krytej betónovej konštrukcie. Jeho okraje boli vyložené sivomodrým kameňom, voda akvamarínovo žiarila podvodným osvetlením. Stôl, stoličky, gril a prenosný bar čakali pripravené na záhradnú párty.

Podišiel k zábradliu, zahľadel sa na park a dozadu na nekonečnú hladinu Michiganského jazera. Napočítal svetlá z vari šiestich lodí. V diaľke sa ozývalo dunenie dopravy. Ideálna noc vybehnúť niekam do mesta, hocikam.

Z hladiny sa prihnal svieži vetrík a striaslo ho. Pred šestnástimi hodinami sa zobudil vo väzení s maximálnym stupňom stráženia. Teraz stál v dome v Lincoln Parku, popíjal Goose Island a kochal sa výhľadom na jazero.

Vedel, že ten človek má obrovskú moc. Lenže dnes vyšiel z kurevsky dobre stráženého federálneho väzenia. Ako je to možné?

Zrejme o ňom ešte veľa nevie…

Chystal sa odísť, keď si všimol malú bezpečnostnú kameru s blikajúcim červeným svetielkom. Podobná kamera bola na každom rohu. Niekto ho odniekiaľ sledoval.

Takže takto bude odteraz žiť. Na okamih akoby zadržal dych, napätý, koľko ho to bude stáť. Kedy to príde?

Kedy zazvoní telefón?

Keď sa konečne odhodlal a ľahol si do postele, dlho nečinne hľadel na strop. Bol unavený. Telo však nedokázalo vypnúť. Čakalo na cvaknutie železnej zámky na dverách cely. Alebo aspoň na klaksón, osamelé vzdialené bzučanie, ktoré ho posledných päť rokov každý večer poslalo do postele.

Ležal a čakal.

Ale nič sa neozvalo.

2

Keď Nick Mason prvýkrát počul meno Darius Cole, odkrúcal si štvrtý rok zo svojho doživotného trestu s možným podmienečným prepustením po dvadsiatich piatich rokoch.

Terre Haute bolo zariadenie s maximálnym stupňom stráženia, dôsledne rozdelené do šiestich veľkých blokov, bludisko krídiel a chodieb s monotónnymi sivými stenami, ktoré akoby nemali konca. Väzenie bolo obohnané vysokým plotom s ostnatým drôtom. Nasledovala zóna nikoho a potom ďalší plot so žiletkovým pletivom. Na každom rohu stála strážna veža.

Za múrmi žilo tisícpäťsto chlapov, niektorí patrili k výkvetu neslávne známych zločincov v krajine. Sérioví vrahovia, islamskí teroristi. Chlap, čo znásilnil a zabil štyri deti. Spoločnosť ich poslala na toto miesto a jeden blok vyčlenila tým, čo tu mali zomrieť, ako napríklad Timothy McVeigh, ktorý skončil pripútaný k stolu po aplikovaní injekcie s chloridom draselným. Terre Haute bolo jediné federálne zariadenie, kde sa vykonávali popravy.

Stráže rozhodovali, kedy vstanete a kedy pôjdete spať. Rozhodovali, kedy smiete opustiť celu a kedy dostanete tridsať sekúnd, aby ste sa do nej vrátili. Kedykoľvek mohli spraviť osobnú prehliadku. Mohli vám prekutrať celu, rozrezať matrac a hrabať sa v celom vašom majetku, zatiaľ čo vy ste nehybne stáli na chodbe tvárou k stene.

Taký bol život Nicka Masona.

V ten deň, keď prvý raz stretol Dariusa Cola, sedel na piknikovom stole a sledoval Juhoameričanov, ako hrajú bejzbal. Bol krásny letný deň, ktorý človeka zaručene premohol, ak mu to dovolil. Mason sa odjakživa riadil dômyselným systémom vlastných pravidiel, rokmi vypracovanými na zvládnutie akejkoľvek situácie – cieľom bolo udržať sa nažive a mimo väzenia. Keďže sa však ocitol na tomto mieste, z pravidiel zostalo iba najnevyhnutnejšie torzo. Teraz už išlo iba o prežitie, prechádzať dňom za dňom, neprísť o rozum, nemyslieť na život na druhej strane. Nevracať sa do minulosti a netrápiť sa pomyslením, že tam nechal svojich. Nerozpitvávať tú noc v prístave, ktorá ho sem dostala. Nesnívať o budúcnosti, nesužovať sa, koľko nekonečných dní ako tento ho ešte čaká.

To bolo vlastne nové pravidlo číslo jeden, väzenské vydanie: Sústreď sa na dnešok. Zajtrajšok neexistuje.

Ráno o šiestej sa konalo sčítanie. Na konci chodby sa rozjačala siréna, strážcovia sa presvedčili, že v každej cele je dvojica väzňov. Do siedmej bolo treba byť na nohách a oblečený. Vtedy sa otvárali dvere.

Postavili ste sa do radu na raňajky. Ak ste sa ocitli na konci, jedlo ste museli do seba nahádzať, pretože o ôsmej sa už makalo. Masona pridelili do práčovne. Údajne jedna z ľahších prác, aj keď sa mu hnusilo dotýkať cudzej špinavej bielizne. Ranná šichta trvala štyri hodiny. Obed bol presne napoludnie, v prípade dlhého radu opäť naháňačka. Nasledovala hodina vyučovania, poradenstva alebo bezcieľneho civenia do steny. Von vás pustili o druhej.

To bol okamih, pre ktorý Mason žil, keď mohol uniknúť sivým stenám a neónovému svetlu, vyjsť von a na tvári cítiť slnečné lúče. Sledovať stromy v diaľke za plotom. Konečne si mohol vystrieť nohy a poprechádzať sa po tráve, robiť jednoduché činnosti, ktoré kedysi považoval za samozrejmosť. Alebo len tak sedieť za piknikovým stolom a dýchať. Spoluväzni si často nosievali von poštu. Sadli si a čítali listy z domova, niekedy si ich dokonca vymieňali. Bol to spôsob, ako tráviť čas.

Mason si listy von nenosil a nemal záujem ani o cudziu korešpondenciu. Päť rokov sledoval, ako okolo jeho cely prechádza poštový vozík, a naučil sa nič nečakať. Nič necítiť, keď ostatní dostávali listy a trhali obálky.

Ďalšia lekcia väzenského života. Ak sa vaše nádeje držia pri zemi, aspoň nepadnú na hubu.

V to popoludnie počul akéhosi chlapíka nahlas čítať vtipnú príhodu, ktorú mu napísala manželka. Mason sedel dosť blízko pri ihrisku, aby mohol sledovať hru, no nie príliš ďaleko od ostatných belochov pri stolíkoch za ním. Robil to automaticky, nemusel nad tým ani rozmýšľať. Dvor bol rozdelený na tri osobitné svety – v túto hodinu boli za stolmi belosi, černosi cvičili a Juhoameričania hrali bejzbal. Každému, čo mu patrí. Ak niekto zablúdil a prekročil hranicu, najprv dostal upozornenie. Ak sa to zopakovalo, dostal, čo si zaslúžil.

Podišiel k nemu strážnik. Jeden z tých, čo sa tam prechádzali a tvárili sa, akoby im patril celý svet. Možno to bolo tým, že nemal ani meter sedemdesiat a s uniformou musel nahodiť aj drsný výraz.

„Mason,“ zavolal.

Mason zdvihol oči.

„Poprechádzame sa. Niekto chce s tebou hovoriť.“ Mason sa nepohol.

„Pohni kostrou. Vstávaj!“

„Najprv chcem vedieť, za kým ideme.“

Strážnik spravil krok dopredu. Ruky mal založené, Mason sedel na stole, takže si videli do očí.

„Chce ťa vidieť pán Cole,“ zasyčal. „Pohni riťou.“

„Pán Cole je zamestnanec?“

„Nie, pán Cole je väzeň.“

Nech to bolo čokoľvek, určite sa to nachádzalo v sivej zóne.

„Nemám záujem,“ odvetil Mason. „A odkážte mu, že to z mojej strany nie je neúcta.“

Strážnik stál a chvíľu uvažoval. Očividne nečakal, že odmietne.

„Takto kamaráti nebudeme,“ odsekol, povytiahol si nohavice a odišiel.

Mason tušil, že tá záležitosť sa tak ľahko neskončí. Preto ho neprekvapilo, keď na druhý deň zbadal tieň za dverami svojej cely. Rozhodne však nečakal, že namiesto stošesťdesiatcentimetrového strážnika prídu dvaja väzni, ktorých v živote nevidel. Obaja boli čierni a obaja vyzerali ako útočníci Bears, dokopy dvestopäťdesiat kilogramov väzenského kaki, ktoré vyplnilo priestor dverí, ako keby sa práve dialo zatmenie slnka.

Mason zachoval chladnú hlavu. Pravidlo číslo dva, väzenské vydanie: Nesmieš im ukázať slabosť. Nesmieš im ukázať, že sa bojíš. Neukazuj ani hovno.

„Pomôžem vám, chalani?“ opýtal sa a ďalej sedel na posteli. „Vyzeráte trocha strateno.“

„Mason,“ oslovil ho ten naľavo. „Pán Cole chce s tebou hovoriť. Neprišli sme vyjednávať.“

Mason vstal. Dvojica sprievodcov zostala pokojná. Vzali ho doprostred. Všetky oči sa upriamovali na nich.

Keď ho doviedli na koniec bloku, strážca lenivo zdvihol oči a pustil ich do spojovacej chodby. Chvíľu boli sami, čo sa Masonovi nepozdávalo. Kedykoľvek mohli zastať a vziať si ho do parády. Napokon sa to však nestalo a šli ďalej s Masonom uprostred. Celý čas nepovedal ani slovo. Toto pravidlo sa hodilo vonku aj vo väzení. Pravidlo číslo tri: Ak nemáš istotu, radšej drž jazyk za zubami.

Prešli popri stanovišti stráže. Ocitli sa v prísnejšie stráženom bloku, oddelenom krídle pre ťažkých zločincov. Bezpečnejšie bolo držať ich bokom od ostatných, no bez nutnosti zavrieť každého zvlášť. Všetko tu vyzeralo novšie – dvere na celách mali namiesto mreží sklo, na druhom poschodí bola veža s výhľadom na spoločný priestor medzi jednotlivými blokmi. Partia chlapov hrala za stolom karty. Iní sledovali televíziu. Zvláštne, no v tomto oddelení sa ľudia nedelili podľa rasy. Bieli, čierni aj Juhoameričania sedeli pohromade, čo sa v bežnom väzení nikdy nestalo.

Odviedli ho k cele na konci druhého poschodia. Prvé, čo si všimol, bolo množstvo kníh. Jedna z dvoch postelí slúžila ako knihovnička. Na druhej bola úhľadne zastlaná červená deka, odlišná od tých, ktoré používali bežní väzni.

Najprv zbadal jeho holú lebku. Stál chrbtom k dverám a pozeral do zrkadla. Bol jeden z tých, čo môžu mať päťdesiat, ale pokojne aj šesťdesiatpäť rokov. Na hlave nemal jediný vlas, ktorý by ho prezrádzal. Tvár mal hladkú ako temeno. Bez jedinej vrásky. Niekedy sa to stáva, najmä u odsúdených na doživotie. Celé roky bez slnka. Vek naznačujú iba oči. Na nose mu sedeli drobné okuliare na čítanie bez rámu.

Vek Dariusa Cola mohol byť neznámou, isté však bolo, že je čierny. Čierny ako naprd nálada, čierny ako Aliho ľavý hák alebo riff Muddyho Watersa rinúci sa z Checkerboard Lounge v horúci letný večer.

„Nick Mason.“ Hlas mal pokojný a tichý. Všade inde by to bol hlas mierumilovného muža.

Mason prebehol celu očami a všimol si množstvo ďalších odlišností. Lampa s elektrickým káblom a klasickou žiarovkou. Laptop. Čajník na platničke.

„Volám sa Darius Cole,“ pokračoval. „Vieš, kto som?“ Mason zavrtel hlavou.

„Ale si z Chicaga, však?“ Mason prikývol.

„Určite si o mne nepočul?“ Mason znova zavrtel hlavou.

„Tak to má byť,“ odvetil Cole. „Nič o mne nevieš. Dáme si prvú lekciu, Nick. Ego zabíja rýchlejšie ako guľka.“

„Bez urážky,“ namietol Mason, „ale neviem o tom, že by som sa nadnes prihlásil na kurz.“

Čakal, kedy naňho zozadu skočia gorily. Vlastne si už predstavoval, ako veľmi to bude bolieť, keď ho zdrapia z obidvoch strán. Cole sa však usmial a zdvihol dlaň.

„Človek si osvojí isté spôsoby, ak tu chce prežiť. Chápem. Ale pri mne si to môžeš odpustiť.“

Cole vzal stoličku a postavil ju doprostred cely. Dlho hľadel na Masona.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

POĎAKOVANIE

1

2