KAFKONOMIE

Z BOŽÍ VŮLE BANKÉŘ

Tomáš Sedláček & Joris Luyendijk

KAFKONOMIE

Z BOŽÍ VŮLE BANKÉŘ

Rozhovor s Romanem Chlupatým

© Roman Chlupatý, Tomáš Sedláček, Joris Luyendijk, 2018

© 65. pole, 2018

ISBN 978-80-88268-03-1 (tisk)

ISBN 978-80-88268-09-3 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-10-9 (MOBI)

PROLOG

PROLOG

Ve snaze vylepšit pověst bank a bankéřů pošramocenou krizovými léty 2007/2008 a vším, co následovalo, najala Belgická federace finančního sektoru reklamní agenturu Duval Guillaume. Její zaměstnanci chlubící se tím, že pracují pro „velké a odvážné klienty“, se opakovaně dokázali zarýt lidem pod kůži. A podobně jako v minulých případech se i k tomuto úkolu postavili kreativně – zeptali se dětí, zda a proč se (ne)chtějí stát bankéři. Níže je reprezentativní vzorek získaných odpovědí:

Nemyslím si, že jsou skutečně čestní.

Nikdo vás nezdraví.

Nemají přátele.

Pijí alkohol, aby na všechno zapomněli.

Bankéř? Nikdy!

I to ilustruje hluboký pád následující bezprecedentní růst (investičního) bankovnictví v průběhu posledního půl století. Ještě na konci 70. let byla práce v bance „přiblblá zašívárna“, jak to popsal The Big Short, brilantní film o příčinách nejvýznamnějšího otřesu globální ekonomiky od Velké deprese. Pak ale na scénu přišlo finanční inženýrství a najednou se právě v tomto sektoru konal mejdan přitahující ty nejlepší a nejchytřejší. Solidní růst, který si Spojené státy a zprostředkovaně většina světa také díky nim užívala, pak skončil podobně nečekaně, jako překvapil raketový nástup bankovnictví, totiž krachem Lehman Brothers, největším v historii Ameriky. Přestože od té doby uběhlo už deset let, na sektor je stále nazíráno skrz prsty, jak potvrdily děti v šetření agentury Duval.

Jejich hlasy by přitom bylo jednoduché bagatelizovat. Vzpomeňme si ale na své vlastní, často šokující zkušenosti připomínající pointu pohádky Hanse Christiana Andersena Císařovy nové šaty. Pro děti je typická upřímnost a přímočarost. Proto také nemají problém podělit se o postřehy ze světa dospělých, jimiž je pravidelně a bohatě zásobujeme. Sdílet kritiku, často oprávněnou, jakou bychom si k zástupcům říše (jakéhokoli druhu) například už jenom kvůli těžkým závěsům politické korektnosti nedovolili – to je důvod, proč se mágové masové manipulace obrátili na děti. To, co se dozvěděli, je obraz společenské nálady ve své nejsyrovější podobě: ve vztahu k bankám a obecněji finančnictví vládne opravdu „blbá nálada“.

Navzdory potentním nástrojům propagandy, které mají bankéři k dispozici, vnímala podle Bloomberg National Poll méně než třetina Američanů v roce 2017 sektor pozitivně – což znamenalo, že od špičky pomyslného krizového ledovce nedošlo ke změně. Tento a podobné průzkumy ve Spojených státech a v Evropě tak opakovaně potvrzují, že podstatná část populace vyhlásila bankéřům a institucím, které je živí, studený mír. Na jednu stranu si lidé uvědomují, nebo přinejmenším cítí, že se bez nich (alespoň prozatím) neobejdou. Na stranu druhou jim nedávný kolaps amerického trhu s prohnilými hypotékami umožnil nahlédnout do kuchyně moderní finanční magie, a co tam objevili, je znechutilo.

Vše, co stojí za studeným mírem vyhlášeným bankéřům – respektive vše, o čem diskutujeme v této knize –, je přitom třeba dát do kontextu ústřední pozice, kterou svět financí pro celý hospodářsko--politický rámec západního střihu má. V této souvislosti se tradičně zmiňuje, že finanční sektor: a) procesuje platby, bez nichž by se systém založený na specializaci neobešel; b) je prostředníkem mezi střadateli a firmami, což umožňuje financovat rozvoj; c) zásobuje trh prostřednictvím nákupu a prodeje aktiv potřebnou likviditou.

A když od něj odstoupíme dostatečně daleko, vyrýsuje se nám vedle těchto veskrze technicistních záležitostí ještě něco mnohem fundamentálnějšího (a možná znepokojujícího):

Moderní finanční sektor od státu převzal tři klíčové atributy typické pro peníze, jmenovitě metodu platby, účetní jednotku a úložku hodnoty. To znamená, že zejména od nástupu fiatu (platidel bez jakékoli hmotné opory) a posilování evropského bankovního systému, jenž má kořeny v 17.–18. století, byly v podstatě v jakémkoli libovolném čase některé banky „too big to fail“ (příliš velké na to, aby se nechaly padnout). To bezesporu platí o ústavech jako Rothschild nebo Baring v době jejich největšího rozmachu – a společně s tím status nedotknutelnosti platil a stále platí pro sektor jako celek. Bez bank by totiž celý systém implodoval, připomíná jeden ze zakladatelů mezinárodní politické ekonomie Roger Tooze.

A právě to, že je celý svět svým způsobem rukojmím systémové centrality bank, se jeví ve světle příčin krize a kontroverzního chování v dalších kauzách, které se provalily jen pár měsíců poté, co děti pro Duval Guillaume známkovaly bankéře, přinejmenším znepokojivé. Mezi případy, které veřejnosti nevoněly, se řadí například dohoda konsorcia amerických a britských vládních agentur s šesti globálními bankami, které přiznaly manipulaci trhu s měnami. Ta zahrnovala pokutu ve výši 5,6 miliardy dolarů, ale zároveň explicitní příslib, že hlídací psi tržních pořádků neztrestají žádného z obchodníků pohrávajích si s hodnotou měn, a tudíž zprostředkovaně se světem jako takovým (a zároveň, že se nebudou snažit měnit zažitý stav věcí). Podobné to pak bylo v případě manipulace mezibankovní sazby známé pod zkratkou LIBOR, která ovlivňuje sazebník komerčních bank, a tím majetek každého z nás.

„Pokud [jako bankéř] porušíte zákon, nepůjdete do vězení,“ shrnula signály opakovaně vysílané regulátory senátorka za americký stát Massachusetts Elizabeth Warrenová a odmítla se pod něco podobného podepsat. Většině amerických zákonodárců nicméně nepřišlo bizarní, že bylo v rámci bezprostřední reakce na implozi amerického trhu s bydlením obviněno 1000 a souzeno 800 věřitelů, zatímco vysoko postavený bankéř – navzdory silným pochybnostem o férovosti a legalitě postupu finančních institucí – jen jeden. Zřejmě pak nikoho nepřekvapí, že si měnoví manipulátoři dobře si vědomi deštníku systémové nedotknutelnosti posílali zprávy typu „když nepodvádíš, dost se nesnažíš“.

Pravda, finanční instituce za různé přestupky zaplatily v posledních letech 321 miliard dolarů a zároveň došlo k utažení regulatorních šroubů. Žádný z významných hráčů ani sektor jako takový nicméně nebyl skutečně přitlačen ke zdi, ať už byly jeho prohřešky jakkoli velké. HSBC, která byla namočena do manipulací s měnami i LIBORem, tak například také porušila sankce uvalené na Kubu, Írán, Libyi, Barmu a Súdán a zároveň se podle vyšetřovatelů dostatečně nesnažila udržet si od těla peníze mexických drogových kartelů. Pletky s podivnými režimy a charaktery jí proto vynesly pokutu 1,9 miliady dolarů, ale nikoli trestní oznámení (nemluvě o ztrátě licence, po čemž někteří volali), za což si Bílý dům také vysloužil kritiku. Následná republikány vedená vyšetřovací komise pak celou věc uzavřela s tím, že HSBC a další banky jsou prostě nejen „too big to fail“ ale také „too big to jail“ (příliš velké na vězení). Podobný status přitom bezesporu živí zhoubný pocit přehnaného sebevědomí, který může až příliš snadno sklouznout k (sebe)poškození.

Právě proto, navzdory solidnímu hospodářskému růstu a nízké nezaměstnanosti ve Spojených státech a většině zemí Evropy, převládá na pomyslném celospolečenském patře pachuť. A dokud se lidé nedočkají odpovědí na otázky týkající se příčin a zodpovědnosti za blafy, které se v posledních letech valily z finanční kuchyně, nic moc se na tom nejspíš nezmění. V celé věci přitom nejde jen o stomiliardové záchranné balíčky vyplacené z kapes daňových poplatníků a zmíněnou manipulaci s trhy, ale také o nedostatek pokory, a to i v dobách největších finančních turbulencí. V očích mnoha personifikoval aroganci (finanční) moci šéf investiční banky Goldman Sachs Lloyd Blankfein. Ten v době, kdy si bankéři z institucí zachraňovaných z kapes daňových poplatníků vypláceli bonusy v řádech desítek milionů dolarů vše schvaloval a hájil slovy, že dělají „boží práci“.

Paradoxně – a zřejmě ne náhodou – jsme tak zažili podobnou rétoriku ze strany představitelů světa financí na straně jedné a postoj společnosti na druhé straně, jaký lze najít v dobových záznamech z 30. let minulého století, tedy doby hospodářského kolapsu, k němuž jsou poslední léta často přirovnávána. Bankéři v době Velké deprese používali podobné argumenty jako Blankfein. Jakýmkoli nařčením a kritice se bránili (rozuměj: hájili bonusy) mimo jiné tím, že dělají „boží práci“, respektive že se řídí něčím větším, hyperracionálním, a tedy bezpochyby správným.

Banky „uctívaly matematiku, protože ta jim nabízela úkryt před myšlením a pocity“, píše například John Steinbeck v Hroznech hněvu a přidává další postřeh přenositelný do současnosti: „Každý, kdo v bance dělal, nenáviděl to, co dělá – a banka to přesto dělala. Člověk ji stvořil, ale neměl ji pod kontrolou.“ Bezpočet diskusí, které jsem od roku 2007 o krizi ve finančních centrech prvního i posledního sledu vedl, mi ukázal, že tento stav trvá a bankéři podobně jako ve 20. a 30. letech 20. století k tomu přistupují stejně, jako lidé přistupují k silám podobného druhu: prostě věří. Potvrdil to i šéfekonom jedné z největších globálních bank, který mi navzdory příčinám a okamžitým důsledkům imploze v roce 2008 o tři roky později v neformálním rozhovoru řekl: „Zní to určitě kontraintuitivně, ale to nejlepší, co dnes mohou regulátoři udělat, je dát bankám více prostoru.“ Přísnější pravidla by totiž podle něj přiškrtila toky financí, na což by těžce zkoušená ekonomika doplatila. Podvodné jednání, dodal, je pak třeba brát v takové situaci jako externalitu.

Podobná slova dobře ilustrují jednak to, jak důležité je bankovnictví a obecněji finančnictví pro fungování (západního) hospodářsko-politického systému, ale také nakolik jsou i brilantní insideři schopni slepě věřit vyšší moci, přestože právě selhala. Nemělo by tak překvapit, že „politici z vyspělých zemí [v roce 2018] stále podle všeho ignorují limity hospodářského modelu, který přehnaně spoléhá na finančnictví, a stále věří v jeho schopnost zajistit udržitelný, inkluzivní růst“, jak prohlásil Mohamed El-Erian, poradce pro ekonomiku ve společnosti Allianz a jeden z nejrespektovanějších tržních hráčů. El-Erian se tím přiřadil na seznam prominentních hlasů, které varují, že jsme se z poslední krize prostě nepoučili.

Na jednu stranu regulace nesporně změnila (investiční) bankovnictví a oblíbený vtípek dneška říká, že jsou to právníci a počítačoví experti, kdo si užívá velkou párty. Na stranu druhou ekonomiky stále rotují kolem světa financí a kultura prostředí v tomto sektoru se nijak výrazně nezměnila, což může vrátit turbulence podobné těm, jaké svět zažíval po pádu Lehmanů, jako bumerang. Pokud by přitom k něčemu podobnému skutečně došlo, hrozily by nám zřejmě větší otřesy, protože hlavní hráči – ti, kteří jsou „příliš velcí na to, aby se nechali padnout“ i na to „aby se dostali do vězení“ – posilují. V důsledku prvních krizových let se například koncentrace moci, jíž disponují čtyři největší britské banky, zvýšila o 10 procent na 75 procent drobného bankovnictví. Ve Spojených státech pak aktiva šesti největších bank nabobtnala v letech 2009–2014 o 37 procent na 67 procent.

Stručně řečeno, velké globální banky, jejichž význam se měl ponížit, jsou dnes větší než před krizí. Patří tak podle šetření švýcarského Federálního technického institutu mezi méně než procento systémově významných institucí kontrolujících 43 000 nadnárodních firem. Přímé a nepřímé dopady každého jejich klopýtnutí jsou tak přenášeny a násobeny sítí vzájemných propojení a závislostí, která v principu pokrývá celou planetu. Co dodat? Mnohé banky z této elitní skupiny byly na prvopočátku toho, co dnes povšechně nazýváme krizí, a nemálo se jich namočilo do skandálů, jako je manipulace s LIBORem. A navíc jejich dnešní chování mnohým až nebezpečně připomíná bezskrupulózní předkrizové hrátky na úvěrových trzích, v segmentu subprime hypoték, v oblasti hodnocení rizik a podobně.

Potentní kombinace zmíněné systémové síly a pochybných mravů by bezpochyby měla rozeznít poplašné zvonce, respektive vést k transparentní a upřímné snaze o korekci. Namísto toho však politici a byrokraté až příliš často v posledních letech volili cestu zákulisních dohod, které jen posilují podezření z nezdravého propojení vysoké politiky a dlouhých peněz. Nepomáhají ani banky, které si namísto snahy o nápravu najímají někdejší státní zástupce a protřelé lobbisty, s jejichž pomocí se snaží zacementovat svoji nedotknutelnost, dodal na adresu mnohých svých čtenářů týdeník The Economist.

Je to přitom právě zmíněná veřejná rozprava, a nikoli hon na čarodějnice, po čem volají autoři této knihy. Každý z nás má svou vlastní, jedinečnou zkušenost se světem financí a všichni se shodujeme na tom, že je dnešní pohled na sektor až příliš zjednodušený, jednostranný. „Bankéř“ je často považován za synonymum pro kokain šňupajícího hejska, který se pohybuje na hraně a nezřídka i za ní; stalo se synonymem pro aroganci těch, kteří jsou přesvědčeni o svém „božím poslání“. Přitom banky a finanční instituce obecně zaměstnávají spostu lidí, kteří jsou milí a čestní, kteří „mají přátele“ a které „lidé zdraví“.

Tomáš Sedláček, ekonom a filozof, proponent reformy kapitalizmu a světa financí, v naší třetí knize (po)krizových trialogů upozorňuje na to, že bankéři v mnoha ohledech jen následovali učení svých mistrů, univerzitních lektorů. Systémové zahřmění známé jako krize tak do jisté míry jde na jejich vrub, a nikoli (výhradně) na hlavy bankéřů. Tím ovšem nezbavuje banky a jejich lidi zodpovědnosti. Sedláček se jen snaží vše zasadit do souvislostí, což přináší komplexitu a s ní také v kontextu primární a animální touhy po krvi snižuje atraktivitu podobného pohledu. Podobně jako Steinbeck pak i on pracuje s tezí, že lidé často dělají to, co chce „monstrum“, aniž by to vlastně dělat chtěli – a aniž by často tušili, jaké budou mít jejich činy důsledky. A právě toto odtržení od reality si dnes zaslouží konstruktivní pozornost, čemuž ovšem obchody dojednávané v zákulisí brání.

Právě kvůli propojení politiky a sektoru financí pak Joris Luyendijk nečeká, že by se napříště změnilo myšlení nebo návyky, které vedly jak ke krizi, tak i k podloudnému jednání odhalenému v posledních letech. Nizozemský antropolog, jehož si v době největších hospodářských turbulencí za posledních devadesát let najal britský list The Guardian, aby pro něj zkoumal bankéře coby specifický druh, i proto tvrdí, že skutečnou změnu přinese až zemětřesní postihující samotné základy sektoru. Připomíná, čímž shrnuje několik let svého působení v City, že se bankéři nadále cítí jako apoštolové efektivity, kteří jsou připraveni trestat společnost, podobně jako starostlivý otec trestá dítě, pokud se proviní proti vyšším principům. Někdo podobný je přitom ve stávajícím hospodářsko-politickém rámci potřebný, jelikož efektivita je de facto měřítkem úspěšnosti – což je paradox, který dobře ilustruje, proč si většina bankéřů podle Luyendijka stále myslí, že dělají „boží práci“.

Pocit výjimečnosti a s ní spojené nedotknutelnosti, který mnozí ve finančním sektoru sdílejí, pak jen utvrzuje podstatnou část společnosti v přesvědčení o aroganci mocných, jež se promítá do průzkumů, jako je zmíněný Bloomberg National Poll, a společně s tím se stává jednou z významných složek explozivní směsi, kterou dnes nelze ignorovat. Podobně jako její další ingredience, jmenovitě systémovou centralitu finančnictví (a také pozici nejvýznamnějších institucí v rámci samotného sektoru) a v neposlední řadě způsob, jakým byla krize, jež se datuje od roku 2008, zažehnána: Měnová alchymie centrálních bank zabránila konci světa, jak jej známe, za což jim nepochybně patří dík. Následné přikrmování hospodářského růstu už ale podle mnohých bylo nad plán a až příliš se podobá jednomu ze střípků mozaiky vysvětlující příčinu nejvýznamnějšího otřesu globální ekonomiky od Velké deprese. Hrozbu, že potřebné pročištění – korekce – přijde později, ale o to rychleji a silněji, tak nelze bagatelizovat. Zejména vezmeme-li v potaz, že žijeme v nejisté době velkých tektonických pohybů, které například analýza McKinsey Global Institute popsala jako změny třistakrát silnější a desetkrát rychlejší, než jaké způsobila průmyslová revoluce.

Výše popsaná síla přitom může jak znásobit příští případné finanční zemětřesení, tak i – ve vztahu k systému, jeho stabilitě – nabýt pozitivního náboje. Jedním z motorů probíhající systémové transformace, o níž mluví McKinsey, jsou totiž moderní technologie, které naleptávají zažité pořádky ve většině sektorů i ekonomice jako takové. A právě ty – pokud se tedy nenaplní temné proroctví revolučního třesku – mohou nakonec zajistit potřebný evoluční posun vpřed. Jak ukázala krize, světu financí, respektive velkým bankám, totiž na něco podobného chybí pověstný pevný bod vně. Namísto toho, aby se bankéři a jejich ochránci vytáhli z bažiny současných potíží sami, mohou být nakonec vyplaveni příbojovou vlnou alternativ k produktům a službám, na něž stále mají víceméně monopol.

Otázka je, zda podobná viditelná ruka technologií (nebo něco jiného, podobně potentního) přinese nápravu včas, anebo zda ji předstihne další zahřmění přicházející z finančního sektoru. Pravděpodobnost méně optimistického scénáře dnes přiživuje dění ve Spojených státech, tedy v místě, kde se celá krizová odysea před deseti lety začala psát: S prezidentováním Donalda Trumpa přišla demontáž mnohých regulatorních ochranných valů a opatření na ochranu spotřebitele, které se objevily v důsledku imploze z roku 2008. Někteří experti, jako kupříkladu Paul Lee z advokátní kanceláře Debevoise & Plimpton, prohlásili, že jde o bezprecedentní kroky odporující všeobecně akceptovanému přístupu prezidentů, kteří historicky nechávali většinu opatření zavedených v důsledku krizí netknutých. Není tak divu, že se mluví o uzavření pomyslného kruhu a podobných rizicích, jaká existovala před deseti lety, kdy svět stanul na hraně propasti. (Analýza Jihada Daghera, ekonoma Mezinárodního měnového fondu, podle které data za poslední tři stovky let ukazují, že zjemnění regulace často předchází krizi, pak těmto hlasům jen dodává na síle.)

Stručně řečeno, deset let „poté“ zažíváme turbulentní proces, v jehož rámci na sebe narážejí staré (nebo jasná snaha se k němu vrátit) a nové (v různých podobách). Sama o sobě tato kreativní disrupce spíše než destrukce produkuje externality, jež mohou stabilitu finančního systému jak posílit, tak i nabourat. Příkladem může být bitcoin nebo obecněji kryptoměny, které v době psaní těchto řádků zažívaly divokou jízdu přirovnávanou mnohými komentátory k tulipánové mánii z let 1634–1637. Prasknutí kryptobubliny by mohlo poslat svět do spirály smrti, varují. Stejně tak nicméně kryptohardware a kryptosoftware, jinými slovy blockchain, technologie, na které bitcoin a spol. staví, a myšlenka decentralizované moci nabourávají nepřirozeně silnou pozici bank, a mohou tak přispět k vítané korekci.

Tato premisa vychází z nálady ve společnosti zmíněné v úvodu – studeného míru, jehož nedílnou složkou je absence alternativ. O tom, jak vítány by byly, svědčí kupříkladu Index disrupce mileniálů, podle kterého by „71 procent mladých šlo raději k zubaři, než si vyslechlo, co jim banky chtějí říci“. Tato poptávka kombinovaná s fintechovou nabídkou už brzy banky připraví na ziscích o 4,7 bilionu dolarů, předpověděla Goldman Sachs v roce 2015. I s poukazem na toto varování se tak dá tvrdit, že budoucností sektoru financí je, když ne nic víc, ve znamení diverzifikace. Veřejnou diskusi o příčinách krize, po které voláme, by nicméně ani případná podobná (auto)korekce nenahradila. Krátce, jediný skutečně účinný – a správný – lék na přetrvávající bol by měl jít po jeho příčinách, ne jen tišit bolest.

Je to přitom právě léčba, nikoli blažené zapomnění, co stávající komplexní a komplikovaný svět potřebuje. Mnohé blízké či bezprostřední se totiž stává abstraktním, složitým k pochopení; lidé to tak až příliš často považují za neznámé, proto zlé, a tudíž zavrženíhodné. Na výhody spojené s postupnou erozí významu času a prostoru (definice globalizace) se pak v tomto rozpoložení jednoduše zapomíná, což je chyba. Stejně tak je chybné nerozlišovat mezi kriminálním jednáním a slepou vírou v ideologii a nespornými přínosy, které fungující, zodpovědné bankovnictví a obecněji finančnictví přináší. K tomu je pak třeba doplnit, že jen transparentní dialog může zabránit tomu, aby se podobná chyba stala.

Sečteno a podtrženo – je třeba, abychom si veřejně začali klást obtížné a často nepříjemné otázky a zároveň abychom byli připraveni na to, že na mnohé nebudeme umět odpovědět. (Něco podobného ostatně všichni tři opakovaně děláme.) Už jen přiznání, že jsme jako Andersenův císař nazí, je totiž nepochybně jak pro nás, tak i pro naše okolí osvobozující.

Roman Chlupatý, Berlín, leden 2018

Roman Chlupatý: V době, kdy finanční krize vrcholila a mnohé instituce zachraňovali daňoví poplatníci stamiliardovými injekcemi, bránil šéf Goldman Sachs Lloyd Blankfein bonusy, které si bankéři vypláceli, slovy, že dělají „boží práci“. Vzbudil tím vlnu nevole, ale v jistých kruzích i pochopení. Finančníci, nebo obecněji svět financí, jsou totiž středobodem současného systému. Jsou podobná kontroverzní prohlášení pochopitelná?

Rozhovor

Joris Luyendijk: Blankfeinův výrok je skvělou ukázkou toho, jak bankéři sami sebe vnímají. Vychází z víry, že kapitalistická ekonomie potřebuje „přísnou lásku“, že prostě někdo musí zbavit systém plevele – a právě to je práce bankéřů. Říká se tomu kreativní destrukce a z pohledu těch, kteří jsou pod ní podepsáni, platí dvě věci: Zaprvé, jde o nepopulární práci, takže musí být dobře placena. Zadruhé, pokud ji vezmete, všichni vás budou nenávidět. Ona nenávist, která se během krize objevila, tak jen stvrdila, co si bankéři myslí. To, co se děje, je podle nich pochopitelné. Pokud umožňujete kreativní destrukci, pak ta část cyklu, kdy převládá destrukce, bolí, což také vysvětluje, proč je investiční bankovnictví vnímáno jako meritokracie, která osvobozuje tím, že s pomocí efektivity stabilizuje systém.

R: Tomáši, v této souvislosti se nemohu nezeptat: Máte jako bankéř pocit, že děláte boží práci, respektive máte pocit, že toto přesvědčení ve světě, kde se pohybujete, převládá?

Tomáš Sedláček: Dovolte mi začít paralelou odkazující na jeden z mých nejoblíbenějších filmů, který se jmenuje The Cube. Jde o horor, v němž je skupina lidí uvězněna v obrovské kostce, která je plná pastí a ty je skutečně drsnými způsoby zabíjejí. V jakémsi kafkoidním duchu (v této souvislosti mě napadá Proces) přitom nikdo neví proč. Až ke konci filmu se dozví, že se každý z nich na tomto projektu – na „kostce“ – nějak podílel. Jeden byl architekt, druhý stavař a tak dále. Já to vnímám jako podobenství specializace, v jejímž důsledku levice neví, co dělá pravice, a výsledný produkt může být nakonec šílený, aniž by si toho byl kdokoli vědom. Tím chci jen říci, že konzumní společnost, kterou kritizujeme, a to kvůli chamtivosti, protože ta je motorem konzumu, není zkonstruována výhradně ekonomy.

Neberte to ale tak, že se chci zbavit viny, to ani náhodou. Nicméně zamyslete se například nad tím, kdo vytváří reklamu, která dává vzniknout, nebo, řekněme, povzbuzuje chamtivost. Jsou to umělci – kreativní lidé, kteří studovali umění. Nejde o nějak vysoké umění (i když někteří z autorů reklam zároveň dělají skutečné umění, nebo by přinejmenším mohli), ale přece… Anebo si vezměte sociology. Mnozí se zabývají tím, zda máte raději jogurt s jahodami na dně, na vrchu, anebo s jahodami, které jsou v jogurtu rozmixovány. Svým způsobem tak také přispívají ke vzniku – profesionální libidizací – a udržování konzumní společnosti. Přitom mnozí sociologové, stejně jako umělci konzum jako takový kritizují. Ostatně podobně jako psychologové, jejichž rukopis je na reklamách, které se nám v principu snaží vnutit něco, co nepotřebujeme, nejvýraznější. Rád bych se tak jednou dočkal reklamy, na jejímž konci se objeví „v průběhu natáčení neutrpěla žádná zvířata úhonu – a zároveň nebyly použity žádné psychologické triky“. Stručně řečeno, tvrdím, že jsme v tom všichni společně. A zadruhé, podobně jako například v umění i v ekonomii existuje propast mezi hlubokým, kvalitním produktem a zbytkem; což také vysvětluje můj postoj.

Rozumní ekonomové, podobně jako rozumní umělci nebo třeba sociologové, kritizují sami sebe. A v tomto duchu říkám, že si bankéři zaslouží být kritizováni přesně za to, že dělají „boží práci“, která je ve skutečnosti prací „poloboha“. Ekonomové se stali proroky, těmi, kdo ukázal cestu kupředu. Dnes, pokud se snažíte získat například více peněz na umění, musíte použít rétoriku ekonomie, ekonomické efektivity. S tím se na jednu stranu může človek ztotožnit, na druhou stranu se ale musí ptát, je tedy umění užitečné? Mělo by umění navýšit HDP, anebo být extrémně kritické vůči zbožštění HDP a všeho, co s tím souvisí?

A poslední věc, kterou bych zmínil, jsme do detailu diskutovali v naší druhé knize, a proto se jí budu věnovat jen stručně. Když se objevilo hnutí Occupy, vyhranilo se proti procentu z procenta bohatých. Když se pak na Manhattanu proti těmto lidem protestovalo, kladli lidé ve stejnou chvíli kytice před obchodem člověka, který právě k této jednoprocentní elitě patřil, Steva Jobse. Ten přitom dělal to, co dělal a díky čemu ho mnoho lidí milovalo, i díky bankéřům. Berte to tak, že je velmi obtížné si jen představit úspěšnou firmu, která by se na počátku obešla bez pomoci finančního sektoru.

Někdy mi to přijde až symptomatické: Před padesáti lety jsme milovali kouření. Bylo to v módě, každý kouřil – a teď to nenávidíme. A to samé platí o konzumu. Jde o meč broušený na dvě strany: Milujete to a zároveň nenávidíte. Stejně tak milujete bankéře, když vám půjčuje peníze, a pak ho nenávidíte, když je chce zpět. To ovšem nemění nic na tom, že jej nenávidíte po právu ve chvíli, kdy s penězi nakládá špatně, což se stalo. Bankovnictví přitom nezbankrotovalo technicky, ale intelektuálně. Co to znamená? Dnes už nemůžeme věřit tomu, čemu jsme věřili před rokem 2008. A za to bychom měli být plně zodpovědní.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

PROLOG

Rozhovor