Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom – elektronicky, mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak – bez predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka autorských práv.

First published in Russia by Izdateľstvo E in 2016 Text copyright © 2016 by Bykova A. A. Translation © 2018 by Silvia Semaková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z ruského originálu Samostojateľnyj rebionok, ili Kak stať „lenivoj mamoj“, vydaného v Moskve vo vydavateľstve E roku 2016, preložila Silvia Semaková

Redigovala Zora Špačková

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018 ako svoju 1307. publikáciu v elektronickej podobe

Prvé vydanie

Sadzba, zalomenie do strán a návrh obálky 3H creative studio, spol. s r. o.

ISBN 978-80-551-6037-5

V TEJTO KNIHE SA DOČÍTATE:

- Ako naučiť dieťa zaspávať vo svojej postieľke, upratovať hračky a obliekať sa.

- Kedy treba dieťaťu pomôcť a kedy je lepšie ovládnuť sa a nechať ho.

- Ako treba vypnúť v sebe mamu perfekcionistku a prepnúť sa na lenivú mamu.

- V čom je nebezpečenstvo hyperstarostlivosti a ako sa mu vyhnúť.

- Čo robiť, keď dieťa vraví „neviem“.

- Ako prinútiť dieťa uveriť vo vlastné sily.

- Čo znamená výchova v štýle koučingu.

PREDSLOV

V tejto knihe sa hovorí o jednoduchých, ale vonkoncom nie očividných záležitostiach.

Infantilnosť mládeže je dnes ozajstný problém. Dnešní rodičia majú toľko energie, že vystačí na to, aby žili život aj za svoje deti, podieľali sa na všetkých ich aktivitách, robili za nich rozhodnutia, plánovali im život, riešili za nich problémy. Otázka znie: A potrebujú to vôbec samotné deti? Nie je to útek od vlastného života do života dieťaťa?

Je to kniha o tom, ako dokázať myslieť na seba, dovoliť si byť nielen rodičom, nájsť možnosť na prekročenie hraníc tejto životnej roly. Kniha je o tom, ako sa zbaviť obáv a túžby všetko kontrolovať. Ako vypestovať v sebe silu, aby sme boli pripravení vypustiť dieťa do samostatného života.

Ľahký a ironický štýl, ako aj množstvo príkladov robia z knihy pútavé čítanie. Je to rozprávanie, je to úvaha. Autorka nediriguje „rob to takto a takto“, ale nabáda nás porozmýšľať, uvádza analógie, upriamuje pozornosť na rozličné okolnosti a možné výnimky z pravidla. Myslím, že kniha môže pomôcť tým, čo trpia na rodičovský perfekcionizmus, aby sa zbavili úporného a mučivého pocitu viny, ktorý nijako nepomáha nastoliť harmonické vzťahy s deťmi.

Je to múdra a dobrá kniha o tom, ako sa stať dobrou mamou a naučiť dieťa samostatnosti.

prof. Vladimír Kozlov,

prezident Medzinárodnej akadémie psychologických vied, doktor psychologických vied

ÚVOD

Článok Prečo som lenivá mama, uverejnený pred niekoľkými rokmi, sa doteraz túla po internete. Obišiel všetky populárne rodičovské fóra a spoločnosti. Na sociálnej sieti VKontakte sa dokonca vytvorila skupina Anna Bykova. Lenivaja mama.

O téme výchovy samostatnosti u dieťaťa, ktorú som vtedy nadhodila, sa búrlivo diskutovalo, a teraz po uverejnení na nejakom obľúbenom internetovom portáli sa sústavne vynárajú polemiky, ľudia pridávajú stovky až tisíce komentárov.

Ja som lenivá mama. A okrem toho aj egoistická a ľahkomyseľná, ako sa môže niektorým ľuďom zdať. Pretože chcem, aby moje deti boli samostatné, iniciatívne a zodpovedné. A to znamená, že treba dieťaťu poskytnúť možnosť tieto vlastnosti prejaviť. A v takomto prípade moja lenivosť vystupuje ako prirodzená brzda nadbytočnej rodičovskej aktivity. Tej aktivity, ktorá sa prejavuje v snahe uľahčiť dieťaťu život, keď sa robí všetko namiesto neho. Lenivú mamu staviam do protikladu k hypermame – teda mame, u ktorej je všetko „hyper“: hyperaktivita, hyperobava a hyperstarostlivosť.

1. časť

PREČO SOM LENIVÁ MAMA?

SOM LENIVÁ MAMA

Keď som pracovala v materskej škole, videla som nemálo príkladov rodičovskej hyperstarostlivosti. Zvlášť mi ostal v pamäti jeden trojročný chlapček, volal sa Maťko. Ustráchaní rodičia si mysleli, že pri stole vždy musí zjesť všetko. Lebo by schudol. Z nejakého dôvodu v ich hierarchii hodnôt schudnúť znamenalo niečo veľmi hrozné, hoci Maťkova výška a bacuľaté líčka nedávali dôvod na znepokojovanie v tomto smere. Neviem, ako a čo mu dávali jesť doma, no do škôlky prišiel s evidentnou poruchou chuti do jedla. Vydrezúrovaný neoblomnou rodičovskou zásadou „zjesť sa musí úplne všetko!“ mechanicky žul a prehĺtal to, čo mu dali na tanier! Pričom ho bolo treba kŕmiť, pretože „on sám ešte jesť nevie“!!!

Vo svojich troch rokoch Maťko naozaj nevedel samostatne jesť

– nemal také skúsenosti. A tak v prvý deň jeho pobytu v škôlke mu dávam jesť a pozorujem dokonalú absenciu emócií. Naberám lyžicu

– on otvára ústa, žuje, prehĺta. Ešte jedna lyžica – opäť otvára ústa, žuje, prehĺta… Treba povedať, že škôlkarskému kuchárovi sa zvlášť nedarila kaša. Vznikala akási antigravitačná: keď sa prevrátil tanier, napriek zákonom zemskej príťažlivosti kaša ostávala v tanieri prilepená o dno v hustej hmote. V ten deň mnohé deti kašu odmietli jesť a ja som ich plne chápala. Maťko zjedol takmer všetko.

Pýtam sa ho:

− Chutí ti tá kaša?

− Nie.

Otvára ústa, žuje, prehĺta.

− Ešte chceš?

Naberám lyžicu.

− Nie.

Otvára ústa, žuje, prehĺta.

− Ak ti nechutí, tak nejedz! – vravím mu.

Maťkovi od údivu div oči nevypadli. Nevedel, že je to možné. Že je možné chcieť aj nechcieť. Že je možné, aby sa sám rozhodol: dojesť alebo nechať tak. Že je možné o svojich túžbach povedať. A že je možné očakávať, že iní ľudia budú na jeho túžby brať ohľad. Jestvuje skvelý vtip o rodičoch, ktorí lepšie vedia, čo dieťaťu treba, než ono samo.

− Peťo, okamžite poď domov!

− Mama, a čo – je mi zima?

− Nie, si hladný!

Najprv si Maťko vychutnával nadobudnuté právo odmietať jedlo a pil len kompótovú šťavu. Potom si začal pýtať repete, keď mu jedlo zachutilo, a pokojne odtískal tanier, keď to jedlo nemal rád. Objavila sa uňho samostatnosť vo výbere. A potom sme ho prestali kŕmiť lyžicou a on začal jesť sám. Pretože jedlo je prirodzená potreba. A hladné dieťa vždy bude jesť samo.

Som lenivá mama. Ťažilo sa mi dlho kŕmiť svoje deti. Keď mali jeden rok, dala som im lyžicu do rúk a sadla som si k nim najesť sa s nimi. Keď mali 18 mesiacov, už narábali vidličkou. Samozrejme, kým sa definitívne ustálil návyk samostatného jedenia, musela som umývať aj stôl, aj dlážku, aj samotné dieťa po každom hodovaní. Je to však moja vedomá voľba medzi „nechce sa mi učiť dieťa, radšej rýchlo urobím všetko sama“ a „nechce sa mi to robiť samej, radšej si dám námahu naučiť to dieťa“.

Ešte jedna prirodzená potreba – ísť na potrebu. Maťko ju vykonával do nohavíc. Jeho mama na naše oprávnené počudovanie zareagovala takto: požiadala nás odviesť dieťa na záchod presne každé dve hodiny. „Doma ho posadím na nočník a nechám ho na ňom dovtedy, kým nie je hotovo.“ Čiže trojročné dieťa čakalo, že v škôlke, tak ako doma, ho niekto odvedie na záchod a bude ho prehovárať, aby urobilo, čo má. Keď pozvanie neprišlo, nakládlo do nohavíc, a ani len mu na um neprišlo, že mokré nohavice treba dať dolu a prezliecť sa a že v tejto veci má poprosiť o pomoc vychovávateľku.

Ak rodičia predvídajú všetky túžby dieťaťa, bude mu ešte dlho trvať, kým sa naučí chápať svoje potreby alebo požiadať o pomoc. O týždeň sa problém Maťkových mokrých nohavíc vyriešil prirodzene. „Chcem cikať!“ – hrdo oznamoval triede a mieril na WC.

Nie je v tom žiaden pedagogický zázrak. Chlapcov organizmus v tom čase už fyziologicky dozrel na to, aby daný proces kontroloval. Maťko cítil, kedy je čas ísť na záchod, a tým skôr vedel prejsť k záchodovej mise. Určite by to mohol začať robiť aj skôr, ale doma ho predbiehali dospelí, keď ho posadili na nočník ešte predtým, ako si uvedomoval svoju potrebu. Lenže v tom, čo bolo namieste vo veku jedného či dvoch rokov, sa, samozrejme, nemalo pokračovať u trojročného dieťaťa.

V škôlke všetky deti začínajú samostatne jesť, samostatne chodiť na záchod, samostatne sa obliekať a samostatne si vymýšľať zábavu. Takisto si zvykajú požiadať o pomoc, ak si nevedia poradiť so svojimi problémami.

Vonkoncom nevolám po tom, aby rodičia dávali deti do škôlky čo najskôr. Naopak, myslím si, že dieťaťu do troch-štyroch rokov je doma lepšie. Iba hovorím o rozumnom rodičovskom správaní, pri ktorom dieťa nedusia hyperstarostlivosťou, ale nechávajú mu priestor na rozvoj.

Jedného dňa prišla ku mne priateľka s dvojročným dieťaťom a ostala u nás nocovať. Presne o 21.00 hod. ho začala ukladať spať.

Dieťa spať nechcelo, mykalo sa, bránilo sa, ale mama ho tvrdošijne zatláčala do postele. Skúsila som odpútať kamarátku:

− Myslím, že ešte nechce spať.

(Samozrejme, že nechce. Len pred chvíľou prišli, má sa tu s kým hrať, vidí nové hračky – všetko ho zaujíma!)

Lenže kamarátka s obdivuhodnou tvrdohlavosťou dieťa naďalej uspávala… Zápas trval vyše hodiny, napokon dieťa predsa len zaspalo. Hneď za ním zaspalo aj moje dieťa. Celkom jednoducho: keď pocítilo únavu, samo vyliezlo do postieľky a zaspalo.

Som lenivá mama. Ťaží sa mi nasilu udržiavať dieťa v posteli. Viem, že skôr či neskôr samo zaspí, pretože spánok je prirodzená potreba.

Keď mám voľno, rada si pospím. V pracovných dňoch sa mi zmena začína o 6.45 hod., pretože o 7.00, keď sa škôlka otvára, v bráne už stojí prvé dieťa, ktoré priviedol do roboty ponáhľajúci sa otec. Vstávať zavčasu pre človeka s biorytmom nočnej sovy je utrpenie. A každé ráno, keď meditujem nad šálkou kávy, upokojujem svoju vnútornú „sovu“, že sobota nás obdaruje možnosťou vyspať sa.

V jednu sobotu som sa zobudila okolo jedenástej. Môj dvaapolročný syn sedel a pozeral kreslený film, žujúc medovník. Televízor si zapol sám (nie je to ťažké – stlačiť gombík), dévedéčko s filmom si tiež našiel sám. A ešte našiel kefír a kukuričné lupienky. A podľa lupienkov rozsypaných po zemi, podľa rozliateho kefíru a špinavého taniera v umývačke riadu sa úspešne naraňajkoval a upratal po sebe tak, ako vedel.

Starší syn (má 8 rokov) už doma nebol. Včera sa vypýtal s kamarátom a jeho rodičmi do kina. Som lenivá mama. Synovi som povedala, že sa mi nechce vstávať v sobotu príliš zavčasu, lebo prídem o drahocennú možnosť vyspať sa, na čo čakám celý týždeň. Ak chce ísť do kina, nech si sám natiahne budík, sám vstane a sám sa vychystá. A predstavte si – nezaspal…

(V skutočnosti aj ja som si nastavila budík s vibrujúcim zvonením a v polospánku som načúvala, ako sa moje dieťa chystá. Keď sa za ním zatvorili dvere, začala som čakať na esemesku kamarátovej mamy, že moje dieťa prišlo a všetko je v poriadku, no preňho to všetko ostalo mimo záberu.)

A ešte sa mi ťaží kontrolovať školskú tašku, batoh na sambo a tiež som lenivá sušiť synove veci po plávaní. Takisto sa mi nechce s ním robiť domáce úlohy (ak ma nežiada o pomoc). Som lenivá vynášať smeti, preto to robí syn, idúc do školy. Navyše som taká drzá, že poprosím syna, aby mi uvaril čaj a doniesol mi ho k počítaču. Mám podozrenie, že rok čo rok budem lenivejšia…

U detí sa udeje prekvapujúca premena, keď k nám príde stará mama. Keďže býva ďaleko, príde na celý týždeň. Môj starší syn vzápätí zabúda, že si vie robiť domáce úlohy sám, sám si vie prihriať obed, sám si dokáže urobiť obložený chlebík, sám pripraviť aktovku a ráno odísť do školy. A dokonca aj zaspať sám sa teraz bojí: pri posteli musí sedieť stará mama! A tá naša nie je lenivá…

Deti sú nesamostatné, ak je to pre dospelých výhodné.

PRÍBEH VZNIKU LENIVEJ MAMY

„Povedzte, to vy ste tá lenivá mama?“ – celkom nečakane som dostala takú otázku na sociálnej sieti. Čo to má byť? Nejaká akcia? V mysli sa mi vynorila detská básnička Jakova Akima o chudákovi poštárovi, ktorý mal za úlohu odovzdať list bez konkrétnej adresy:

„Doručiť Nešikuľkovi“.

Ako mám odpovedať? Mám sa ospravedlniť? Vymenovať všetky svoje zvyky, schopnosti a povinnosti? Alebo mám poslať zápočet odpracovaných rokov?

Pre každý prípad upresňujem:

„Čo máte na mysli?“

A otázka je už sformulovaná inak:

„Vy ste autorka článku o lenivej mame?“ Ach, o to ide, áno, to som ja…

No pôvodne to nebol článok. Na jednom z početných psychologických fór, ani zďaleka nie na tom najobľúbenejšom, bola vytýčená téma o infantilizme dospievajúcej generácie a jeho príčinách. A dokonca bola nastolená ešte širšie – o úpadku a slabosti tejto generácie. Ak to mám stručne zhrnúť, všetko bedákanie komentátorov sa dalo zredukovať na parafrázu citátu Lermontova: „Veru, boli deti za našich čias!“ Alebo na iný klasický výrok: „Nuž ja som v ich veku…“ Po čom nasledoval výpočet: „ako päťročný som chodieval do mliekarne po detskú výživu pre brata“, „ako sedemročný som vyberal brata zo škôlky“, „ako desaťročný som mal na starosti pripraviť večeru pre celú rodinu“.

Pamätám sa, že som si dovolila ironicky sa vyjadriť o priamej vzájomnej súvislosti medzi správaním detí a správaním rodičov:

„Keby mamy boli trošku lenivšie a nerobili všetko namiesto detí, deti by sa museli stať samostatnejšími.“ Ak sa zamyslíme, je to naozaj tak. Veď deti sa za posledné desaťročia nestali reálne horšími. Nestali sa fyzicky slabšími, nestratili schopnosť pracovať. Ale možností na to, aby prejavili svoju schopnosť samostatných činov, majú menej. Prečo? Pretože detská samostatnosť prestala byť životne dôležitou potrebou pre rodinu, potrebou, ktorá uvoľňovala mame ruky a čas, aby mohla zarábať na chlieb každodenný. Ba čo viac, v chápaní mnohých rodičov sa samostatnosť stala synonymom nebezpečenstva. No a deti veď nie sú jednoducho deti, ale sú to deti svojich rodičov, čiže sú súčasťou rodinného systému, kde sú všetky prvky vzájomne prepojené. Ako sa mení správanie rodičov, podľa toho sa mení aj správanie detí. Ak budeme všetko robiť namiesto dieťaťa, nebude ho nič stimulovať, aby sa rozvíjalo. A naopak, ak dospelí prestanú robiť namiesto dieťaťa to, na čo mu už stačia sily, dieťa začne samostatne realizovať vynárajúce sa potreby.

Z diskusií na fóre, z príkladov zo života, keď sa lenivosť dávala do protikladu s hyperstarostlivosťou, vznikali záznamy v blogu – jednoducho len preto, aby som si sústredila myšlienky. A odrazu nečakaný návrh redaktorky časopisu: „Nebudete namietať, keď to uverejníme ako článok?“ A potom redaktorka dodala: „Bude to bomba!“

A naozaj, bola z toho informačná bomba. Vybuchla, zafungovala. Môj článok citovali na rodičovských fórach, uverejňovali v blogoch a na sociálnych sieťach, na obľúbených webových stránkach vrátane zahraničných. Napríklad pri preklade do španielčiny jedného chlapca premenovali na Sebastiana, žiacku knižku ktovie prečo nahradili portfóliom, no a mama (teda ja) v španielskej verzii požiadala priniesť jej nie čaj, ale kávu, pretože čaj je v Španielsku veľmi neobľúbený nápoj. A všade v komentároch vyklíčili búrlivé hádky: „Je to dobré, alebo zlé – byť lenivou mamou?“ Od „presne takto treba vychovávať deti, aby boli pripravené na život!“ po „načo potom deti vôbec mať? Aby vás obsluhovali?!“ Lenže v skutočnosti sa ľudia vôbec nehádali medzi sebou, ale skôr medzi svojimi priemetmi.

Každý premietol na ten článok nejaký svoj osobný príbeh, príklad zo svojho detstva, príklad zo života svojich známych.

Žiaľ, na internete sa rozšírila trochu okresaná verzia článku (bolo ho treba voľajako umiestniť v časopise na protiľahlých stranách), a preto zďaleka nie všetci pochopili, že sa v ňom vlastne nehovorilo o ozajstnej lenivosti, ale o vytvorení podmienok na rozvoj detskej samostatnosti. A že som nemala na mysli vynútenú predčasnú samostatnosť, ktorá vzniká ako dôsledok rodičovského „je mi to fuk“, ľahostajného vzťahu k dieťaťu. Keď v komentároch pod článkom Prečo som lenivá mama ľudia píšu „aj ja, aj ja som lenivá“ a majú tým na mysli „celý deň sedím za počítačom, spím, čumím na televízor a dieťa sa hrá samo“, začínam sa báť. Bola by som nerada, keby sa môj odkaz chápal v danom prípade ako benevolentnosť. Je dobré, keď sa dieťa vie zabaviť samo a vie sa aj samo obslúžiť, ale je zlé, ak je vždy ponechané samo na seba. Keď to býva takto, veľmi sa brzdí jeho rozvoj. Mamina „lenivosť“ musí stáť na pevných základoch starostlivosti o deti a nie na ľahostajnosti. Preto som si zvolila cestu „lenivej mamy“, ktorej sa naozaj nechce robiť všetko namiesto detí a robiť všetko na ich prvé slovo. Jej sa nechce – a preto učí deti všetko robiť samostatne. Verte mi, že to nie je jednoduchá cesta, a možno dokonca vyžaduje ešte viac energie. O ozajstnej lenivosti tu nemôže byť reč… Samozrejme, že je jednoduchšie samej rýchlo umyť riad, než utierať mokrú dlážku po tom, ako riad poumýva päťročné decko. A potom, keď zaspí, bude treba umyť taniere ešte raz, pretože spočiatku na nich ostáva aj mastnota, aj čistiaci prostriedok. Ak dovolíte trojročnému drobcovi polievať kvety, ani to sa hneď nepodarí. Dieťa môže kvetináč prevrátiť, rozsypať zeminu, môže kvet preliať a voda začne pretekať z kvetináča na dlážku. Lenže práve takto – prostredníctvom konania – sa dieťa učí koordinovať pohyby, chápať následky a naprávať chyby.

Všetci rodičia sa musia pri výchove neraz rozhodovať: rýchlo urobiť všetko sám, alebo využiť situáciu a dieťa niečomu novému naučiť. Druhý variant má dve výhody: a) rozvoj dieťaťa; b) získanie času pre rodičov neskôr.

A jedného dňa, keď už dieťa bude mnoho vecí vedieť a poznať, mama si bude môcť dopriať trochu lenivosti. Teraz už nie v prenesenom význame.

TAKÁ VÝHODNÁ NESAMOSTATNOSŤ

To je čo za čudný záver?! Prečo, keď sú deti nesamostatné, je to pre dospelých výhodné? V čom spočíva výhoda nesamostatnosti dieťaťa?

Ale jaj, vy to viete, výhoda je celkom zrejmá: dospelí v tomto prípade získavajú potvrdenie svojej nesmiernej hodnotnosti, dôležitosti, nenahraditeľnosti zvonka. Také potvrdenie sa stáva nutným, keď človeku chýba vnútorná istota, že za niečo stojí. A potom výrok „ono sa bezo mňa nezaobíde“ sa dá preložiť takto: „nemôžem sa bez neho zaobísť, veď len ono mi potvrdzuje, že mám nejakú cenu“. Závislosť od dieťaťa si vynucuje zariadiť to tak, aby dieťa bolo závislé. Podvedomie buduje svoju logickú postupnosť: „Keďže nič nevie samo, znamená to, že nikam neodíde, že vždy-vždy bude pri mne, či bude mať 20 rokov, alebo 40 rokov… vždy ma bude potrebovať, a teda nikdy nebudem osamelá.“ Často si to človek ani neuvedomuje. Na úrovni vedomia sa mama môže úprimne trápiť, že dieťaťu sa v živote vonkoncom nedarí. Ale na podvedomej úrovni ona sama modeluje tento scenár.

Stretla som sa s ľuďmi, ktorí fyzicky vyrástli, ale nestali sa z nich dospelí a samostatní ľudia. Neosvojili si návyk sebakontroly. Nenadobudli schopnosť rozhodovať, preberať na seba zodpovednosť. Poznala som školákov, ktorým domáce úlohy až do absolventského ročníka kontrolovali rodičia. Pracovala som so študentmi, ktorí nevedia, načo študujú a čo chcú od života. Za nich vždy rozhodovali rodičia. Videla som akcieschopných mužov, ktorých na návštevu k lekárovi priviedla mama, pretože samotní muži boli bezradní, kde si vypýtať časenku a do akej čakárne sa posadiť. Poznám ženu, ktorá si vo veku 36 rokov sama, bez mamy, oblečenie kúpiť nepôjde.

„Vyrástol“ a „už je dospelý“ nie sú identické pojmy. Ak chcem, aby moje deti boli samostatné, iniciatívne a zodpovedné, musím im poskytnúť možnosť tieto vlastnosti prejaviť. A ani netreba kvôli tomu bičovať fantáziu na umelé vytváranie situácií, kde sa vyžaduje samostatnosť, ak bude mať mama, otec či iný dospelý, ktorý dozerá na dieťa (napríklad starká), aj iné záujmy než len dieťa.

Teraz vyslovím pre väčšinu matiek poburujúcu myšlienku: dieťa nesmie byť na prvom mieste. Pre mňa som na prvom mieste ja. Pretože ak teraz zasvätím svoj život deťom, budem žiť výlučne ich záujmami, tak o desať-pätnásť rokov bude pre mňa veľmi ťažké, aby sa odo mňa odlúčili. No ako budem žiť bez detí? Čím vyplním prázdnotu, ktorá vznikne? Ako premôžem nutkanie pliesť sa im do života, aby som ich „potešila“? A ako ostanú bezo mňa, keď sú zvyknuté, že za nich rozmýšľa, koná a rozhoduje mama?

Pretože okrem detí mám seba, mám milovaného muža, mám prácu, mám profesionálne združenia, mám rodičov, priateľov aj záľuby – pri takomto súbore sa nie všetky túžby dieťaťa dajú okamžite splniť.

− Mama, dones mi piť!

− Už aj, slniečko, dopíšem list a dám ti piť.

− Mama, podaj mi nožnice!

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PREDSLOV

ÚVOD

1. časť PREČO SOM LENIVÁ MAMA?

SOM LENIVÁ MAMA

PRÍBEH VZNIKU LENIVEJ MAMY

TAKÁ VÝHODNÁ NESAMOSTATNOSŤ

2. časť JEDNODUCHÉ NÁVYKY

3. časť SAMOSTATNOSŤ AKO POVAHOVÁ ČRTA