VZPOMÍNKA

NA ZEMI

LIOU CCH’-SIN

BRNO 2018

Copyright © 2010 by Liu Cixin

Cover art © Stephan Martiniere

Translation © Aleš Drobek, 2018

Czech language translation rights © 2018 China

Educational Publications Import & Export Corp., Ltd.

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2018 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7577-575-7 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7577-576-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7577-577-1 (Formát MobiPocket)

OBSAH

Přehled organizací

Úryvek z předmluvy k Minulosti mimo čas

ČÁST PRVNÍ

Květen 1453: Smrt čarodějnice

Krizová éra, rok 1: Parametry života

Krizová éra, rok 4: Jün Tchien-ming

Úryvek z Minulosti mimo čas: Infantilismus na počátku krize

Krizová éra, rok 4: Jün Tchien-ming

Krizová éra, léta 1—4: Čcheng Sin

Úryvek z Minulosti mimo čas: Hibernace — člověk poprvé cestuje časem

Krizová éra, léta 1—4: Čcheng Sin

Úryvek z Minulosti mimo čas: Projekt Schodiště

Krizová éra, léta 1—4: Čcheng Sin

Krizová éra, léta 5—7: Projekt Schodiště

ČÁST DRUHÁ

Studenoválečná éra, rok 12: Bronze Age

Úryvek z Minulosti mimo čas: Nyktohylofobie

Studenoválečná éra, rok 12: Bronze Age

Studenoválečná éra, rok 13: Soud

Studenoválečná éra, rok 61: Strážce meče

Úryvek z Minulosti mimo čas: Stín meditátorů — strážce meče

Studenoválečná éra, rok 61: Strážce meče

Úryvek z Minulosti mimo čas: Kulturní reflexe

Studenoválečná éra, rok 61: Strážce meče

Studenoválečná éra, rok 62: Gravity, poblíž Oortova oblaku

Úryvek z Minulosti mimo čas: Další nepřímý důkaz temného lesa — slepé skvrny

Studenoválečná éra, rok 62: Gravity, poblíž Oortova oblaku

Studenoválečná éra, 28. listopadu 62, 16.00 až 16.17: Centrála odstrašovacího systému

Úryvek z Minulosti mimo čas: Volba strážce meče — deset minut mezi bytím a nebytím

Studenoválečná éra, 28. listopadu 62, 16.00 až 16.17: Centrála odstrašovacího systému

Posledních deset minut studenoválečné éry, 28. listopadu 62, 16.17:34 až 16.27:58: Centrála odstrašovacího systému

Éra nového konfliktu, první hodina: Ztracený svět

Úryvek z Minulosti mimo čas: Úvahy o selhání odstrašovacího systému

Éra nového konfliktu, první hodina: Ztracený svět

Éra nového konfliktu, den šedesátý: Ztracený svět

Úryvek z Minulosti mimo čas: Technologická exploze na Trisolaris

Éra nového konfliktu, den šedesátý: Ztracený svět

Éra nového konfliktu, rok 1: Austrálie

Posledních deset minut studenoválečné éry, 28. listopadu 62, 16.17:34 až 16.27:58: Hluboký vesmír za Oortovým oblakem, Gravity a Blue Space

Éra nového konfliktu, rok 1, ráno po skončení hromadného přesídlování: Austrálie

Éra nového konfliktu, prvních pět dní: Hluboký vesmír za Oortovým oblakem, Blue Space a Gravity

ČÁST TŘETÍ

Vysílací éra, rok 7: Čcheng Sin

Úryvek z Minulosti mimo čas: Syndrom kosmické paranoie — poslední pokus o vyvrácení principu temného lesa

Vysílací éra, rok 7: Čcheng Sin

Úryvek z Minulosti mimo čas: Nový model temného lesa

Vysílací éra, rok 7: Sofon

Úryvek z Minulosti mimo čas: Kosmická bílá vlajka — divadlo bez publika

Vysílací éra, rok 7: Sofon

Úryvek z Minulosti mimo čas: Dlouhé schodiště

Vysílací éra, rok 7: Jün Tchien-ming

Vysílací éra, rok 7: Jün Tchien-mingovy pohádky

Jün Tchien-mingova první pohádka: Nový královský malíř

Jün Tchien-mingova druhá pohádka: Žravé moře

Jün Tchien-mingova třetí pohádka: Princ Hluboká voda

Vysílací éra, rok 7: Jün Tchien-mingovy pohádky

Úryvek z Minulosti mimo čas: Projekt Bunkr — archa pozemské civilizace

Vysílací éra, rok 7: Jün Tchien-mingovy pohádky

Úryvek z Minulosti mimo čas: Slalom časoprostorem

Vysílací éra, rok 7: Jün Tchien-mingovy pohádky

Úryvek z Minulosti mimo čas: Tři scénáře přežití pozemské civilizace

Vysílací éra, rok 8: Osudová volba

Úryvek z Minulosti mimo čas: Vesmírní hlídači — výstražný systém sluneční soustavy

Vysílací éra, rok 8: Osudová volba

Úryvek z Minulosti mimo čas: Hrůzy bezedné noci

Vysílací éra, rok 8: Lagrangeův bod mezi Zemí a Sluncem

ČÁST ČTVRTÁ

Exilová éra, rok 11: Exilový svět

Exilová éra, rok 11: Rychlost světla II.

Exilová éra, rok 11: Halo City

ČÁST PÁTÁ

Exilová éra, rok 67: Rameno Orionu, Mléčná dráha

Exilová éra, rok 67: Halo

Exilová éra, rok 66: Za hranicí sluneční soustavy

Exilová éra, rok 68: Pluto

Exilová éra, rok 68: Dvojrozměrná sluneční soustava

ČÁST ŠESTÁ

Galaktická éra, rok 409: Naše hvězda

Zhruba sedmnáct miliard let po začátku času: Naše hvězda

Mimo čas: Náš vesmír

Úryvek z Minulosti mimo čas: Schodiště zodpovědnosti

Mimo čas: Náš vesmír

Přehled organizací

OSN — Organizace spojených národů

NASA — Národní úřad pro letectví a kosmonautiku

PTO — Pozemsko-trisolaranská organizace

RPO — Rada planetární obrany

SSZ — Služba strategického zpravodajství

ZIV — Zpravodajský a interpretační výbor

Postavy z první a druhé knihy

Jie Wen-ťie — astrofyzička, jejíž rodina byla během Kulturní revoluce perzekvována; navázala kontakt s Trisolarany a přivodila tak trisolaranskou krizi

Jang Tung — teoretická fyzička, dcera Jie Wen-ťie

Ting I — teoretický fyzik, Jang Tungin přítel a první člověk, který se dotkl mimozemského předmětu — kapky

Čang Pej-chaj — důstojník Asijské flotily, který před střetem kapky se Sluneční flotilou unesl loď Natural Selection a pro lidstvo tak uchoval jiskřičku naděje v jeho nejtemnější hodině; pravděpodobně jeden z prvních lidí, kteří si uvědomili nevyhnutelnost bratrovražedných střetů mezi vesmírnými uprchlíky

Sayová — generální tajemnice OSN na počátku trisolaranské krize

Manuel Rey Diaz — meditátor, autor plánu zničení sluneční soustavy pomocí vodíkových hvězdných pum

Luo Ťi — meditátor, který objevil fundamentální princip temného lesa a využil jej k nastolení míru mezi Zemí a Trisolaris

Časová souslednost ér

do začátku 21. století:předkrizová éra

začátek 21. století — 2208: krizová éra

2208 — 2270: studenoválečná éra

2270 — 2272: éra nového konfliktu

2272 — 2332: vysílací éra

2333 — 2400: exilová éra

2273 — datum neznámé: galaktická éra

2687 — 18906416: éra černé domény v systému DX3906

18906416 a dál: časová osa Vesmíru 647

Úryvek z předmluvy k Minulosti mimo čas

Snad bych to měla nazvat historií. Vycházím však pouze ze svých vzpomínek, jimž schází rigoróznost profesionální historie.

Ostatně nelze mluvit ani o minulosti, neboť nic, co se na těchto stránkách odehrává, se nestalo dříve, neděje se nyní a nebude se dít ani v budoucnu.

Nemám v úmyslu popsat vše do posledního detailu. Chci načrtnout jen rámcový obraz. Detailů se ostatně zachoval dostatek. Jako zprávy v zapečetěných láhvích, které se pohupují na hladině oceánu, snad dospějí do příštího vesmíru a vytrvají v něm.

Můj rámec snad jednoho dne usnadní práci těm, kdo se rozhodnou zachované střípky složit dohromady. Toho okamžiku se samozřejmě nedožijeme. Já pouze doufám, že jednou přijde.

Lituji, že nepřišel v minulosti, neexistuje v přítomnosti a nepřijde asi ani v budoucnu.

Posouvám slunce k západu a rosa na sazeničkách se v pohyblivých paprscích světla třpytí, jako když se probouzejí tisíceré oči. Ztlumím jas a uspíším soumrak. Pak se zahledím na vlastní siluetu na obzoru, na pozadí zapadajícího slunce.

Zamávám na ni a ona na mne. Když se tak dívám na vlastní stín, připadám si znovu mladá.

Dnes je krásný večer. Dnes se bude dobře vzpomínat.

ČÁST PRVNÍ

Květen 1453: Smrt čarodějnice

Konstantin XI. se napřímil, aby si urovnal myšlenky. Odsunul od sebe plány obrany města, přitáhl si purpurové roucho těsněji k tělu a čekal.

Měl znamenitý odhad času. Země se zachvěla přesně v očekávané chvíli. Prudké vibrace jako by vycházely ze samého srdce planety. Stříbrný svícen se třásl a drnčel a chomáček prachu, který se na krovu Velkého paláce tvořil možná tisíc let, se snesl k zemi a zabloudil do plamenů svíček, kde se rozprskl v ohňostroj jisker.

Každé tři hodiny — tak dlouho trvalo Osmanům znovu nabít jeden ze svých monstrózních kanonů navržených vynálezcem Urbanem — zaduněla o hradby Konstantinopole půltunová kamenná koule. Byly to nejpevnější městské hradby na světě. V pátém století je nechal vztyčit Theodosius II. a od těch dob byly neustále zpevňovány a rozšiřovány. Jen díky nim odolal byzantský dvůr útokům tolika mocných nepřátel.

Nyní však do nich masivní kamenné koule vyrážely otvory, jako kdyby je okusoval neviditelný obr. Císař si dokázal živě představit následky — zatímco ve vzduchu stále visí husté mračno prachu, nesčetní vojáci a civilisté se hrnou do průlomu jako roj statečných mravenců a barikádují jej vším, co mají po ruce. Ránu pomalu zacelují kusy materiálu vytrhané z městských budov, lněné pytle se zeminou, drahé arabské koberce. Císař v duchu dokonce viděl, jak prachové mračno, prodchnuté světlem soumraku, zvolna přikrývá město jako zlaté rouno.

Během oněch pěti měsíců, kdy Osmani obléhali Konstantinopol, docházelo k zemětřesení sedmkrát denně, pravidelně jako odbíjení titánských hodin. Tak zněl čas a rytmus jiného světa, čas pohanů. Ve srovnání s ním působilo zvonění měděných hodin s dvouhlavou orlicí v rohu, které odměřovaly čas křesťanství, slabě a zranitelně.

Otřesy opět ustaly. Po chvíli, s vynaložením nemalého úsilí, císař znovu upřel pozornost ke zbytku okolního dění. Pokynul strážím, že je připraven přijmout dalšího žadatele o audienci.

Do sálu vstoupil Frantzes, jeden z jeho nejbližších důvěrníků, s útlou, křehkou ženou za zády.

„To je Helena.“ Frantzes ukročil stranou a žena vystoupila do popředí.

Císař si ji prohlédl. Urozené dámy Konstantinopole dávaly přednost bohatě zdobeným šatům, zatímco prosté ženy nosily obyčejná, beztvará bílá roucha spadající až ke kotníkům. Helena však byla kombinací obojího. Namísto tuniky vyšívané zlatou nití na sobě měla prostou bílou halenu, ale přes ni přehozený zdobný plášť. Ten však nebyl purpurový a rudý, jak se slušelo na byzantskou šlechtu, nýbrž žlutý. Žena měla okouzlující, smyslnou tvář. Podobala se květině, která raději shnije ve velkolepém pugétu, než aby pomalu zchřadla na osamělém záhonu.

Prostitutka, zřejmě úspěšná.

Helena zabodávala pohled do země a sotva znatelně se chvěla, císař si však všiml, že jí oči žhnou horečnatou energií a zápalem, který byl u žen její společenské třídy k vidění jen vzácně.

„Ty umíš čarovat?“ zeptal se. Audienci chtěl mít co nejrychleji za sebou.

Frantzes byl obvykle spolehlivý a důkladný. Konstantinopol dnes bránila přibližně osmitisícová síla. Stálé vojsko však tvořilo už jen malou část, kterou doplňovaly asi dva tisíce janovských žoldáků. Zbytek verboval Frantzes hrstku po hrstce z civilního obyvatelstva. Císaře jeho nejnovější nápad sice příliš nezaujal, ale Frantzes byl schopný a vážený ministr, a tak jeho prosbě nakonec vyhověl.

„Ano, dokázala bych zabít sultána.“ Helenin tichý hlas se chvěl jako hedvábné vlákno v mořském vánku.

O pět dní dříve stála Helena před branami paláce a dožadovala se audience u císaře. Když ji chtěli strážní odstrčit, vylovila malý balíček, na nějž zbrojnoši zůstali užasle hledět. Nevěděli jistě, co jim žena ukazuje, ale tušili, že něco takového by mít asi neměla. Nevzali ji však k císaři, nýbrž ji zatkli a vyslýchali, kde k takové věci přišla. Když si její verzi ověřili, přivedli ji před Frantzese.

Ten nyní balíček uchopil, rozvinul lněné plátno a předmět, který se v něm skrýval, položil císaři na stůl.

Císař se zatvářil stejně ohromeně jako prve vojáci u palácové brány. Na rozdíl od nich však na první pohled poznal, nač se dívá.

Před více než devíti sty lety, za vlády Justiniána Velikého, nechali mistři zlatníci odlít dva kalichy z ryzího zlata a posázet je démanty. Byly to klenoty planoucí uhrančivou krásou. Oba byly podobné, lišily se jen uspořádáním a tvarem drahokamů. Jeden kalich přecházel z císaře na císaře a druhý byl uschován, spolu s dalšími cennostmi, v základech chrámu Hagia Sofia roku 537, kdy byl dřívější kostel přestavěn na dnešní velkolepou katedrálu.

Kalich, který byl císaři důvěrně známý, za dlouhá staletí pozbyl na lesku, tento však zářil tak jasně, jako by jej odlili teprve včera.

Heleninu příběhu zprvu nikdo nevěřil. Všichni měli za to, že kalich nejspíš ukradla nějakému bohatému klientovi. O tajné komnatě se sice u dvora vědělo, málokdo však znal její přesnou polohu. Komnata navíc měla být ukrytá mezi obřími balvany hluboko v základech chrámu a nevedly do ní žádné dveře či tunely. Bez rozsáhlých stavebních prací do ní správně nikdo neměl být s to proniknout.

Před čtyřmi dny však císař nařídil shromáždit veškeré cennosti říše, pro případ pádu Konstantinopole. Byl to od něj spíše výraz bezradnosti, jelikož dobře věděl, že Turci všechny cesty z města, jak pozemní, tak i námořní, odřízli a on by stejně neměl kudy uprchnout.

Třicet dělníků pracovalo bez přestávky tři dny, než se prokopali do tajné komnaty, jejíž zdi tvořily balvany neméně masivní než ty, z nichž sestávala Cheopsova pyramida. Uprostřed komnaty trůnil mohutný kamenný sarkofág opatřený dvanácti silnými železnými obručemi. Pěti dělníkům, pod dohledem mnoha strážných, trvalo téměř celý další den, než je upilovali a následně zvedli víko sarkofágu.

Všechny přítomné ohromil nikoli pohled na posvátné artefakty ukryté téměř tisíc let, nýbrž čerstvě utržený trs hroznového vína, který spočíval na hromadě zlata a démantů.

Helena prohlásila, že jej tam před pěti dny sama nechala, a na důkaz svých slov správně uvedla, že polovina kuliček je snědená a na trsu jich zbývá jen sedm.

Dělníci si podle seznamu uložených cenností ověřili, že v sarkofágu kromě kalichu nic nechybí. Kdyby se Helena sama nepřihlásila a kalich nevrátila, všichni, kdo byli otevření sarkofágu přítomni, by skončili na popravišti, přestože do jednoho přísahali, že komnata i sarkofág vypadaly nedotčeně.

„Jak jsi to provedla?“ chtěl vědět císař.

Helena se roztřásla ještě víc. Bylo vidět, že odvahy si pomocí čar a kouzel dodat nedovede. Upřela na císaře vyděšený pohled a zasípala: „Ta místa… vidím… vidím je, jako by byla…“ s námahou hledala ten správný výraz, „… otevřena…“

„Předvedeš mi to? Vezmi něco z této uzavřené nádoby.“

Helena zavrtěla hlavou a vrhla úpěnlivý pohled na Frantzese.

Císařův ministr odpověděl za ni: „Tvrdí, že umí kouzlit jen na jednom určitém místě. Nechce však prozradit, kde se nachází, a nikdo ji tam nesmí následovat, jinak prý kouzlo navždy vyprchá.“

Helena úlevně přikývla.

„V Evropě by tě dávno upálili,“ prohodil císař.

Helena se zhroutila na zem a schoulila se do klubíčka. Svou útlou postavou připomínala dítě.

„Umíš zabít?“ pokračoval císař nevzrušeně.

Helena se však jen třásla. Frantzes ji několikrát pobídl a ona po chvíli konečně přikývla.

„Dobře,“ řekl císař Frantzesovi. „Vyzkoušej ji.“

*

Frantzes s Helenou sestupoval dlouhým schodištěm. Louče na stěnách vykrajovaly ve tmě bubliny mdlého světla. Pod každou z nich stáli dva vojáci, od jejichž lesklých zbrojí se světlo odráželo a kreslilo na stěnách živé, mihotavé obrazce.

Konečně se ministr s Helenou ocitli v temném sklepení. Helena si přitáhla plášť těsněji k tělu. Přes léto se tady pro potřeby císařského paláce skladoval led. Nyní bylo sklepení prázdné a pod osamělou loučí v rohu se krčil vězeň, podle uniformy anatolský důstojník. Zpoza železné mříže se do Heleny a Frantzese zabodávaly jeho divoké, vlčí oči.

„Vidíš ho?“ houkl Frantzes.

Helena přikývla.

Frantzes jí podal měch ze skopovice. „Můžeš jít. Před úsvitem se vrať s jeho hlavou.“

Helena z měchu vytáhla šavli, která se ve světle loučí leskla jako půlměsíc, a podala ji Frantzesovi. „Tohle nebude třeba.“

Pak se otočila a vydala se po schodišti vzhůru. Kráčela docela neslyšně, a když procházela bublinami světla, jako by měnila tvar — z ženy na kočku a zase zpátky. Nakonec se rozplynula ve tmě.

Frantzes pohlédl na jednoho z vojáků. „Zdvojnásob stráže.“ Pak ukázal na vězně: „Chci, aby vám byl neustále na očích.“

Když voják odešel, mávl Frantzes rukou a ze stínů se vynořil muž v černé mnišské kutně.

„Buď opatrný,“ řekl ministr. „Ztratit ji můžeš, ale odhalit tě nesmí, za žádnou cenu.“

Mnich přikývl a vyběhl po schodišti stejně tiše jako prve Helena.

*

Té noci Konstantin XI. nespal o nic lépe než kterékoli jiné noci od začátku obléhání Konstantinopole. Zrovna když usínal, pokaždé jej probudilo zadunění těžkých děl. Před úsvitem se odebral do studovny, kde už na něj čekal Frantzes.

Na čarodějnici mezitím zapomněl. Na rozdíl od svého otce Manuela II. a staršího bratra Jana VIII. byl Konstantin praktický muž a věděl, že kdo se příliš spoléhá na zázraky, obvykle nedopadne dobře.

Frantzes pokynul strážím u dveří a do studovny neslyšně vešla Helena. Tvářila se stejně vyplašeně jako při prvním setkání s císařem. Beze slova před sebe roztřesenýma rukama zvedla skopovicový měch.

Jakmile na něj Konstantin pohlédl, pochopil, že pokus s magií byla ztráta času. Měch byl plochý a neprosakovala jím krev. Vězňova hlava v něm očividně nebyla.

Frantzes se však netvářil zkroušeně, spíše roztěkaně, zasněně, jako náměsíčný.

„Vidím, že náš úkol nesplnila,“ poznamenal císař.

Frantzes vzal od Heleny měch, položil jej císaři na stůl a otevřel jej. Podíval se na císaře jako na přízrak a vydechl: „Jak se to vezme.“

Konstantin nahlédl dovnitř. Na dně měchu leželo něco šedého a měkkého, jako starý skopový lůj. Frantzes přiložil k měchu svícen.

„Mozek toho Anatolana,“ vysvětlil.

„Ona mu otevřela lebku?“ Císař zalétl pohledem k Heleně. Ta se ve svém zdobném plášti třásla jako osika.

„Ne. Mrtvola vězně se zdá nedotčená. Nechal jsem ho pod dozorem dvaceti mužů, pět strážných na směnu, kteří jej ze všech úhlů neustále pozorovali. Strážní před hladomornou byli taky v pozoru. Neproklouzla by jim ani myš.“ Frantzes se odmlčel, jako by jej vlastní vzpomínky zbavily slov.

Císař na něj kývl, ať pokračuje.

„Dvě hodiny poté, co Helena odešla, sebou začal vězeň zmítat a chvíli nato padl k zemi mrtev. V tom okamžiku jej pozoroval zkušený řecký lékař a několik válečných veteránů — nikdo prý podobnou smrt jaktěživ neviděl. Za další hodinu se Helena vrátila a ukázala jim tenhle měch. Řecký doktor pak mrtvole otevřel lebku. Byla prázdná.“

Konstantin se zahleděl na uloupený mozek — byl celistvý, bez známek poškození. Žena musela citlivý orgán vyjmout nesmírně zručně. Císař vzhlédl k jejím prstům, které pevně svíraly klopy zdobného pláště. Představil si, jak se ty útlé prsty probírají trávou, trhají houbu nebo květ z konečku větve…

Podíval se na stěnu za Helenou, jako by jej zaujalo cosi, co se zvedalo zpod obzoru venku. Palác se rozechvěl dalším zaduněním ohromné kamenné koule, císař však vůbec poprvé otřesy vůbec necítil.

Pokud zázraky opravdu existují, pak nám je nebesa seslala v pravý čas.

Situace v Konstantinopoli byla zoufalá, stále však zbývala jiskřička naděje. Pět týdnů krvavé řeže oslabilo i nepřítele. Pyramidy tureckých těl se na několika místech zvedaly až k vrškům městských hradeb a útočníci byli stejně vyčerpaní jako obránci. Před pár dny prolomila blokádu Bosporu flotila chrabrých Janovanů a vplula do Zlatého rohu s cennými zásobami na palubě. Všichni hned uvěřili, že je to předvoj velké křesťanské armády.

Morálka v táboře Osmanů byla na bodě mrazu. Většina tureckých velitelů si v hloubi duše přála příměří, které byzantský dvůr nabízel. Osmani se dosud nestáhli jen díky jedinému muži.

Mluvil plynně latinsky, vyznal se v umění i vědách a byl to znamenitý vojevůdce. Vlastního bratra utopil ve vaně, aby si pojistil trůn, před očima svých vojáků vlastnoručně sťal krásnou otrokyni, aby názorně dokázal, že nad ním ženské svody nemají žádnou moc… Sultán Mehmed II. byl hřídelí, která poháněla celé ohromné soukolí osmanské vojenské mašinerie. Kdyby ta se zlomila, celý stroj by se rozpadl na kusy.

Možná nám nebesa opravdu seslala zázrak.

„Co tím vším sleduješ?“ houkl duchem nepřítomný císař, zatímco dál zíral do zdi.

„Chci, aby se na mě vzpomínalo.“ Helena jako by na tu otázku čekala.

Konstantin přikývl. Zlato a démanty tu podivnou ženu nelákaly. Neexistoval sklep či zámek, který by jí odolal. Coby prostitutka toužila po úctě.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Přehled organizací

Úryvek z předmluvy k Minulosti mimo čas

ČÁST PRVNÍ

Květen 1453: Smrt čarodějnice

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ

ČÁST ČTVRTÁ

ČÁST PÁTÁ

ČÁST ŠESTÁ