THAJSKÉ PEKLO

Roman Strýhal

10 měsíců v kriminále uprostřed

Tropického ráje

THAJSKÉ PEKLO

Roman Strýhal

Text © 2018, Roman Strýhal

Grafická úprava a sazba © 2018, Lukáš Vik

Obálka © 2018, Roman Strýhal

1. vydání © 2018, Lukáš Vik - E-knihy hned

ISBN ePub formátu: 978-80-7536-210-0 (ePub)

ISBN mobi formátu: 978-80-7536-211-7 (mobi)

ISBN PDF formátu: 978-80-7536-212-4 (PDF)

Konverze do elektronických formátů:

webdesignér Lukáš Vik

http://www.lukasvik.cz

Sponzor vydání: www.hotelusuteru.cz

Slovo na úvod

Každou minutu člověk stárne a nabírá nové a nov zkušenosti a i mě se mění názor na mnoho věcí. Mimo bankovních podvodů je řada jiných legálních způsobů jak se uživit a nejhlavnější na to je, že člověk nemusí nikam utíkat, schovávat se a může být se svými nejbližšími.

Touto knihou se nechci omlouvat nebo se hájit, protože já sám vím nejlépe, jaký jsem člověk a pokud mě někdo nezná osobně, stejně si udělá úsudek podle sebe, nemohu ani napsat, že bych něčeho litoval, protože už je to minulost a tu už nikdo nezmění. Pokud by se mne někdo ptal, jestli bych dnes takto chtěl zbohatnout, tak mu jednoznačně odpovím, že ne. Co jsem prožil mi v životě hodně dalo i vzalo, a navíc jsem zjistil, že mě baví psát. Přejí hezké počtení…

Autor

Thajské peklo

Nechce se mi věřit (stojím si za tím), že neexistuje člověk, který by nepomyslel na to, jak přijít k penězům rychle a snadno. Doba je prostě taková, ať si říká kdo chce, co chce, taky bych byl raději, kdyby to bylo jinak, ale bohužel. Bez peněz se člověk nenají a může mít sebelepší úmysly. Je špatné zapomínat, čemu nás vždycky učili. Pracovat se musí a určitě je nesmysl ležet v posteli a čekat, že nám z nebe spadne balík peněz s pozdravem od neznámého se slovy: „Tak tady máš milion a užij si ho.“

Takové zázraky se prostě nedějí. Přesto každý člověk vymýšlí, jak se mít lépe a zároveň se nenadřít. Kdyby tomu tak nebylo, neměli bychom dnes žádné počítače, stroje, no prostě naše ekonomika a životní úroveň by byla jako v době kamenné. Nebudu ale psát o naší ekonomice, to nechám těm kompetentnějším, ti vědí co psát. Možná…

Abych se vrátil k vlastnímu psaní a nezdržoval nikoho hloupými žvásty. Peníze bez práce vydělá málokdo. Někdo má štěstí a vyhraje třeba v ruletě. Je šťastný, ale bohužel ve většině případech to zase hned prohraje. Nejhorší na takovém štěstí je, že když o vyhrané peníze přijde, cítí se hůř než před výhrou. Dalším příkladem jsou lidé, co mají tak vysoké IQ, že myslí na naši budoucnost. Blahoslavený Bill Gates, který nám dal Microsoft. Nebo další sorta lidí, to jsou ti, co něco zdědí. Mnozí z nich si s tím ale neví rady. A pak jsou tady ti, co ten majetek ještě umí zúročit. Nepatřím ani mezi jednu tuto sortu. Ale jedno jsem s nimi společného měl. A to, že jsem chtěl lépe žít. Štvalo mě dřít celý měsíc na to, abych si mohl koupit věc pro život nutnou a během minuty byly peníze pryč.Chtěl jsem podnikat, ale copak to jde bez peněz? Půjčka od banky byla pro začátečníka cesta do pekel.Vyplnit si sny, cestovat, dát lidem práci, dát jim tolik co mě jiný nikdy nedal, mít třeba svou restauraci. To všechno jde vždy jen s penězi, snažil jsem se šetřit, ale na restauraci bych měl asi tak za 80 let, a to bych si ji asi už moc neužil. Prostě a jednoduše: Po všech možnostech pracovního zařazení a zkouškách štěstěny jsem vyslovil větu, kterou jsem mimochodem slyše už od mnoha lidí: „ Já snad udělám banku.“ Jenže oni to většinou mysleli v žertu. Já ne.

Zpočátku to byl spíš vtip. Nechtěl jsem někomu něco brát a už vůbec ne někomu ublížit. Vběhnout do banky s pistolí a zařvat: „Ruce vzhůru, prachy nebo život.“ To není a nebylo nic pro mne. Jednou jsem jako kluk sebral v obchodě žvýkačku a málem jsem si musel přeprat trenky. Ti, co přepadali banky byli u mě buď blázni nebo byli v tak bezvýchodné situace, že už jim to pořádně nepálilo. Někteří udělali banku beze zbraně, protože využili lsti nebo svého postavení. Někteří z nich třeba sedí v base, mnozí jsou stíháni, ale některým to vyšlo a jsou z nich vážení podnikatelé. Dávají lidem práci, odvádějí daně a odsuzují lidi, kteří by snad mysleli nato, na co oni před lety. Je to koloběh. Někdy mi to připadá jako džungle. Málem bych zapomněl na ty. Kteří udělali prachy a vzali čáru do světa . můžeme tiše klít nebo i nahlas závidět, ale to je tak všechno. Nikoho bych teď nesoudil, protože skoro vždy jsou věci jinak než je člověk schopný vidět.

Když já řekl tu osudnou větu o bance, psal se rok 1944. od té doby se mi život změnil v noční můru. Jako by mi někdo chtěl vnutit myšlenku, že udělat banku je mé jediné východisko. Dnes, pár let poté, už taky vím, že východisek je vždy víc, než se zdá a záleží jen na člověku samotném, jak se rozhodne. Je to jeho cesta, jeho rozhodnutí, a neměl by se litovat nebo snad na někoho svádět, že dopadl, jak dopadl. Co se týče mě tak život se je opravdu hloupost, to potom bolí dvojnásob. Hezky se to píše a čte, když už je nějaký ten rok za mnou. Každá minuta života je dar. Každou minutu se člověk učí, je starší a zkušenější. Nemohu napsat, že i chytřejší, protože jsou hlupáci, kteří se nepoučí nikdy a to jim zůstane až do smrti. Nikdo neví, co bude zítra, a tek lidé riskují.Čekají na výsledek, a pak jsou buď zklamáni, nebo mají na chvíli radost. Než jim zase něco tu radost překazí. Nelituji toho, co jsem udělal, ale toho, co jsem neudělal, „řekl jeden moudrý člověk.“

Kdo čeká, že napíšu návod na to, jak podvést bankovní úřad, toho musím zklamat. Ani to předně nevím. A kdybych poradil špatně, mohli by mi chodit upomínky za špatné informace. Ne, teď vážně, dělám si legraci.Jak jednoduše jsem vyslovil, že bych chtěl peníze z banky, tak se stalo. Na papír zvaná certifikát jsme vybrali peníze. Celkem přes sedm milionů. Byly jsme taková tlupa snílků a sami ani nevěřili, že by se to mohlo povést. Nejdříve jsme mysleli, že hrajeme jen takovou hru. Ale čím víc jsme do toho zapadali, tím víc to byla realita. Když jsme peníze drželi v ruce, došlo nám, že bude průšvih. Měli jsme to vrátit? Měli jsme se omluvit a říct, že to byla jen švanda? Nevím, jestli by to někdo udělala, ale my tedy ne.

Věřili jsme, že se na to nepřijde. Uklidňovalo mě, že jsme nikomu fyzicky neublížili.Chtěl jsem otevřít svůj podnik, zaměstnat lidi, dát jim práci, peníze, platit daně. Prostě jsem se snažil ulehčit svému svědomí, ale moc se mi to nevedlo. Peníze byly rozděleny a každý si šel svou cestou.Já s hlavou, plnou svého snu, své restaurace s výbornými thajskými jídly. Thajsko mě přitahovalo už dříve, tak proč se tam nezajet podívat, když totalitní režim skončil a já měl v kapse nemalou částku peněz.Jeden známý z Německa znal Thajsko dokonale, a když mi nabídl spolupráci v export-importu, nebylo o čem přemýšlet.Vyřídil jsem pár formalit a byl na letišti. Škoda, že jsem nevěděl, co znamená export-import v jeho světě...

Po dvanácti hodinách letu jsem stál v Bangkoku. Takový mumraj na jednom místě jsem snad ještě neviděl. Při pohledu na ty různé obličeje, kdy je jeden žlutý, druhý hnědý a třetí úplně černý, jsem se cítil jako dobyvatel Asie. Nejdříve mě omráčilo dusivé horko a po něm hned místní doprava. Bylo toho hodně, co jsem chtěl vnímat, ale kolem byl takový ruch, že vnímat prostě nešlo. Začínal jsem mít menší obavy.Stahoval se mi žaludek a já si začal nadávat: „Co jsem to za blázna?“ Musel jsem to polknout a doufat, že budu mít lepší pocit.

Hodně dlouho mi trvalo, než jsem si uvědomil, že jsem tak daleko od domova, že jsem odkázán sám na sebe, že se tu nemluví ani česky ani německy. Počítal jsem, že můj rádoby známý Němec pro mě přijede, ale nechal mě v tom. Pokusil jsem se najít alespoň taxi. Při odchodu u letištní haly se na monitoru objevil jeden z mnoha odletů do Prahy. Měl jsem stažené hrdlo úzkostí. Byl jsem takovou chvilku v jiné zemi a už se mi stýská! Ostuda, co? A tehdy jsem si řekl: “Když už jsem to začal, tak to dotáhnu do konce“ a vykročil do dusného Bangkoku.

Přeskočím shledání s Němcem a i ty tři dny, které jsem s ním strávil. Byly poučné, ale byl to ještě nebezpečnější byznys, než jsem čekal. Utekl jsem od něj. Obchodoval s drogami a ve mně viděl spojence pro Českou republiku. Pardon, ale na to já žaludek nemám. Byl jsem zklamán. Už jsem byl i na letišti s tím, že letím zpět. Letadla byla ale obsazená, rozhodl jsem se tedy ještě se nějaký čas zdržet. Podle prospektů, které jsem studoval v letadle, jsem se rozhodl pro přímořské letovisko Pattayu. Chtěl jsem trochu poznat Thajskou kuchyni a třeba se i zdokonalit jako kuchař. Po několika hezkých dnech jsem ale dostal špatnou zprávu. Bylo po mě v Čechách vyhlášeno celostátní pátrání. Přestal jsem se cítit jako turista. Byl ze mě najednou štvanec.Nemohl jsem polknout, začala mě bolet hlava a zamžilo se mi před očima.Dozvěděl jsem se také, že moji komplicovi už ve vazební věznici dávno vysvětlují náš žert za víc než sedm milionů.

„Vždyť jsme mysleli, že na to nikdo nepřijde“, přemýšlel jsem nahlas a myšlenky se mi nemohly vůbec zastavit, abych mohl normálně logicky přemýšlet. „Jak na to přišli? Kdybych byl doma, už bych byl v base.“

Stále jsem nahlas přemýšlel a mráz mi šel po těle. Nikdy jsem neměl sebemenší problém, ani pokutu za špatné parkování.A teď tohle. Takový škraloup. Docházelo mi, že už nejsem ten hodný kluk, občan, ale že jsem se zařadil k těm, kteří zakopli a mají problém se zákonem. Bral jsem to jako hru, dělal si z toho dokonce i legraci, podcenil situaci. Nedošlo mi, že policie to tak nebrala. Nebyl jsem sice zavřený jako moji komplicové, ale určitě jsem se tak cítil. Možná jsem měl čas se s někým poradit, ale nebylo s kým. Bylo mi hrozně. Byl jsem sám a k tomu všemu ještě v Thajsku.

Přiznávám se, že když jsem do Thajska odlétal, nemyslel jsem jen na sluníčko, pláže, místní kuchyni nebo zmíněného Němce. V koutku duše jsem doufal, že v případě prozrazení a problémů by pro mě Thajsko mohlo být dobrým útočištěm. To, co mi můj kamarád Petr do telefonu řekl, mi sice udělalo hluboké vrásky, ale cítil jsem se v Thajsku tak trochu vzdálený od problémů a v bezpečí. Chtěl jsem počkat, jak se věci vyvinou a pak se podle toho zařídit. Vrátit se do Česka a být připravený. Mezitím co se v Čechách rozjelo vyšetřování bankovního podvodu na plné obrátky, já se začal zabydlovat v přímořském městečku.

Velká nevýhoda pro cizince v Thajsku je, že se nedá jen tak pracovat. Mohl bych mít firmu, ale moje slabá znalost tamních zákonů mi to nedovolovala. Takže jsem se sžíval s místním životem a přitom potkal dalšího Čecha, s který jsem několik měsíců bydlel na stejném místě. Nikomu jsem raději nevyprávěl, že po mě jdou policisté a že mne v Čechách hledají. Nebyl jsem ve své kůži. Když jste na svobodě a jste hledaní, myslím si, že se o svobodě už mluvit stejně nedá. Stále se otáčíte přes rameno, nikomu nevěříte, v každém vidíte policistu z Interpolu. Psí život. Snad proto to raději nakonec každý vymění za zamřížovanou celu. Ale nebylo ta se mnou zase tak zlé. I když jsem neuměl thajsky ani anglicky, fungoval jsem na černo jako průvodce nebo jako potápěč, který umí pár ruských slovíček a dokáže ruským občanům vysvětlit, jak se při potápění neutopit. Necelý rok jsem žil a vlastně se i schovával v Thajsku, když jsem se konečně rozhodl, v čem budu podnikat. S Pavlem jsem chtěl otevřít bar a mít se tak vždy kam schovat před těmi hroznými myšlenkami o vězení. Už jsem si i naplánoval cestu do Čech. Řekl jsem si, že je možná lepší se problémům postavit jako chlap. A taky se mi opravdu stýskalo. Rozhodl jsem se, že nejlepší měsíc pro návrat domů bude červenec.Abych snad netrpěl tolik zimou, když už jsem si dost navykl na tropy. Probíhaly poslední maličkosti s koupí baru, převody, smlouvy atd. Poslední telefonát Pavlovi. Měl za mnou přijet a přivézt kapitál, když…ano, když.

Chvíli to ještě pozdržím. Jestli to někdo vydržel až sem, tak ho těch pár řádků nezabije. Moc mě mrzí, že nemohu psát víc o čase, který jsem strávil ještě před tím, než mne policie v Thajsku zadržela. Rád bych ze sebe udělal Robina Hooda nebo Jánošíka, aby mně čtenáři milovali víc, než odsuzovali, ale snad aspoň uznají odvahu. Možná mě ve svých myšlenkách neodsoudí jako člověka. Rád bych psal i o svých přátelích, protože to jsou bezvadní lidé, kteří mi chtěli z thajského vězení pomoct. Ale to by bylo na další knihu.

Zpět k telefonátu s Pavlem. Poslední instrukce zněla: „O. K., takže do čtrnácti dnů jsem tam jak na koni“, řekl Pavel s menší pomlkou v telefonu. Je to přece jen dálka mezi Thajskem a Českou republikou. „Už se nemůžu dočkat, až zas pokecáme česky. Měj se a ať už jsi tu. Ahoj za dva týdny.“ Rozloučil jsem se s Pavlem a v duchu se těšil, až o za čtrnáct dní budu vítat v Bangkoku na letišti.

Vycházím z hotelu, den jako vždy slunečný. Bylo 23. dubna. Tento den mi zůstane v paměti navždy. A nejen tento den.

Před hotelem jsem si zapálil cigárko a spokojeně vyfoukl kouř. Druhý čoud mi uvízl v krku. Přede mnou zastavilo prudce auto a z něj vyskákali tři Thajci. Že šlo o policii bylo hned jasné. Před obličej mi strčili velký papír s mojí fotografií a komolenou angličtinou na mě začali řvát: „Jsi to ty?“ Řvali všichni tři. „Tak co, jsi to ty?“Bylo to nepříjemné, ale víc mě znervózňovala má fotografie, kterou mi mávali před obličejem. „Jo, jsem to já, ale nechápu…“

Nedořekl jsem ani větu, jeden z nich mi velice zručně, ale dost surově nasadil za zády pouta, a zbylí dva mě hbitě narvali do auta.Bylo to tak rychlé, že jsem se nezmohl na nic. Vpředu řidič, vedle něj spolujezdec a důležitým obličejem a vedle mě thajský policista s výrazem vraha, který ke všemu ještě vytáhl zbraň, odjistil a namířil mi ji přesně mezi oči. „Jen se hni a jsi K. O.“ Vysvětlil mi to docela výstižně. Hlaveň odjištěné pistole nevypadá moc přátelsky, ale já už to pomalu přestával vnímat. Hučelo mi v hlavě a jen jsem doufal, že co nejdříve omdlím a bude to za mnou. Přistihl jsem se, že strachy ani nedýchám, a tak jsem pomalu začal nabírat vzduch do nosních dírek, ale velmi pomalu, abych policistu neznervóznil a nesetkal se s náboje z očí do očí. Skoro jsem začal slzet, jak jsem nechtěl ani mrknout. Dosedli jsme a hned jsme se rozjeli směrem k velkému obchodnímu domu, kde byla i turistická policejní stanice. Cestou jsem si snažil odpovědět na jedinou otázku: “Proč?“ Jednoduchá otázka, ale tolik znamenala. Napadaly mě všelijaké důvody. Nechal si mě snad najít Němec, kterému jsem vzal roha, když jsem zjistil, s čím obchoduje? Nebo kvůli vízu? Nebo na mě někdo něco hodil, aby sám mohl zdrhnout? Je to možná neuvěřitelné, ale jako poslední mě napadl problém v Čechách. Měl jsem stále za to, že neexistují smlouvy ani přátelské dohody mezi Českou republikou a Thajskem.

Zastavili jsme těsně vedle stanice a já byl dovlečen do malé kanceláře, kde začal nepříjemný výslech. V místnosti bylo celkem pět policistů a jeden rádoby novinář, který dělal zároveň překladatele. Mluvil anglicky a thajsky. Moje thajština už také byla na slušné úrovni, ale raději jsem svou znalost neprozrazoval. „Budu překládat, jsem reportér pro jeden anglický magazín, O. K.?“, řekl mi angličtinou, ze které by Angličan zvracel, ale mě to stačit muselo. Kývnul jsem a očima sledoval policistu, který kolem mě chodil jako hladový lev. V ruce držel elektrický paralyzér a cvakal s ním stále blíž a blíž. „Víš, proč jsi tady?“ Zde se ozval novinář a udělal hned momentku svým fotoaparátem.

„Ne,“ odpověděl jsem rychle a čekal další otázky.

„Umíš anglicky?“

„Trochu.“

Nelhal jsem.

„Thajsky?“

„Vůbec.“

To už jsem zalhal.

„Co umíš thajsky?“, ptal se novinář tak přátelsky, že jsem se začal usmívat.

„Umím je určitě TINKTINK.“

V thajštině toto slovo zní legračně a já ani nevím, proč jsem řekl zrovna tohle.

„Jo, tak ty umíš říct TINKTINK?“, zašklebil se novinář a tlumočník v jedné osobě. Otočil se nejspíš k hlavnímu bossovi, který seděl za oprýskaným stolem a sledoval mě.

„Prý thajský neumí.“

Opět se otočil na mě.Nesmím zapomenout na toho, který neustále kolem mě kroužil a cvakal tím hrozícím bleskem.

„Víš, proč jsi byl zatčen?“, zeptal se přátelsky novinář.

„To teda nevím,“ visel jsem mu na rtech a očekával, že mi to hned vysvětlí.

„Vyndej vše z kapes,“ řekl nyní přísněji.

Rozepnuli mi náramky a kontrolovali, jestli opravdu vše z kapes vyndám. Moc toho nebylo. Klíče od bungalovu, pas, bonbóny, cigarety a dvě stovky báthů. Bonbóny si okamžitě mezi sebou rozebrali a jeden mi hrozil pěstí, jestli k tomu nemám nějaké připomínky. Sklopil jsem hlavu a čekal, že mne uhodí. Nestalo se. Slyšel jsem o thajské policii hodně a věděl jsem, že se neřídí žádnými zákony. Měla své vlastní. Jen jsem doufal, že nikdy neucítím ty jejich na vlastní kůži. Ind s fotoaparátem vyfotil všechny mé věci na stole a párkrát vyblesknul i mou maličkost.Prohlédli si můj pas a nad vízem se pozastavili. Chvíli jsem si říkal, že by to mohlo být přeci jen kvůli vízu, ale bohužel. Ind se opět posadil a pokračoval.

„Jsi to ty?“

„Ano.“

„Jsi z Československa?“

„Ne, jsem z Čech.“

Zamyslel se, mávl rukou a uznal, že to zní skoro stejně a smířil se s mou odpovědí.

„Máš tam nějaké problémy?“

„Ne.“

Po jeho otázce jsem zase fantazíroval. Myslel jsem i na to, jestli celé to divadlo nemohl nastrojit někdo, kdo by měl zájem o stejný bar jako já a takto se mě chtěl zbavit. Thajsku nebyl problém za menší poplatek správným lidem uklidit kohokoliv. Ind se opět otočil k tomu, co se choval jako velký šéf.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

Slovo na úvod

Thajské peklo