Soňa Sirotková

Josef I. Můj přítel

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Soňa Sirotková, 2018

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2018

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8453-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8454-2 (mobi)

Věnováno všem, kteří roku 1683 u Vídně statečně bránili Evropu.

ČÁST PRVNÍ (1680–1683)

Zázračné dítě

Slunce. Pohltila ji sluneční koupel. Zavřela oči a svět kolem ní se ztratil. Teď je sama a nikdo ji nevidí. Skrz zavřená víčka vnímala ohnivě zářivý, pulzující prostor.

„Vilemíno!“

Z bytí v jasném, všeobjímajícím světle ji vytrhl přísný hlas chůvy. Takhle zněl, pokud byl nablízku některý z rodičů. Ne, že by ve chvílích samoty chůva projevovala větší cit, ale v dětském pokoji ji nechávala být bez většího zájmu.

Poslušně, ale nerada oči zase otevřela. Chvilku trvalo, než se smířila s pevnými obrysy, se světem, do něhož se před pěti lety narodila.

Stály v chodbě s vysokou klenbou, do obrovitých oken svítilo polední slunce, avšak slunci navzdory naplnila celý hrad ponurá atmosféra strachu. Přistoupila k chůvě, ta ji vzala za ruku a mlčky ji vedla po rudém běhounu nekonečně dlouho, než se na konci otevřely dvojité, vysoké dveře. Chůva zůstala stát na prahu, jen se trochu sklonila a postrčila ji do prostorného předpokoje císařských apartmánů.

„No tak, běžte k otci.“

Vilemína se před dospělými většinou neostýchala, ale dnes je všechno jinak. Na dvořany i sloužící dolehla tíseň. Císař Leopold I. před několika hodinami opustil Prahu i s manželkou císařovnou a početným doprovodem. Manželé se v komnatách Pražského hradu děsivě pohádali. Pro jejich okolí byla tato skutečnost neobvyklá, vždyť se všeobecně vědělo, jak pevný a láskyplný svazek je pojí.

Jenže teď šlo o dítě. O jejich prvorozeného syna, císařova nástupce, dvouletého prince Josefa.

Když před několika měsíci vypukl ve Vídni mor, uchýlil se císař s dvorem do Prahy. Strašidlo v rozervaných cárech vlajících šatů s tváří netvora, mrtvoly v rozkladu, natahovalo opět k Leopoldovi pařáty. Přízrak moru, tak jak jej vídal ve svých snech, ho však dostihl i zde, v Praze. Nový útěk do Pardubic připravili v rekordně krátkém čase, ale v době příprav na odjezd onemocněl princ Josef horečkou a nechutenstvím. Leopold věděl, že cesta by synkův stav jen zhoršila, proto se smířil s návrhem ministrů a lékařů nechat Josefa v Praze, aby se připojil k císařskému dvoru v Pardubicích, až horečka opadne.

Tu noc před odjezdem padlo mezi Leopoldem I. a jeho manželkou Eleonorou mnoho dosud nevyřčených výčitek. Ačkoliv se oba dva mohli spolehnout, že jejich manželství stojí na pevných základech lásky, věrnosti, obětavosti a souznění, strach o dítě vždy nemilosrdně prověří pevnost svazku. Překoná bez ztrát i výtky, které uniknou ze rtů jen v největší úzkosti a rozhořčení? Císařovna plakala. Nemůže přece opustit milované dítě v době nemoci. Kdo se o něj postará se stejnou láskou? Co když se neuzdraví? Co když u něho nebudou, pokud zavře oči naposledy? Leopold okřikl svou manželku, aby nepropadala zoufalství, vždyť se může skutečně jednat jen o přehřátí ze slunce. A tak po všech nářcích a protestech, po probděné noci, nastoupila císařovna s rudýma, uplakanýma očima do kočáru ke svému choti. Předtím se byli oba dva rozloučit se synem. Před ním neplakali: „Jde jen o pár dní a přijedete přece brzy za námi,“ loučili se císař s císařovnou se svým synem.

Cesta do Pardubic však proběhla v zarytém mlčení nejhlubšího žalu.

Aby synkovi co nejvíc zpříjemnili chvíle bez rodičů, přijal Leopold návrh rádců a povolal několik dětí z okruhu šlechtických rodin. Měly rozptýlit malého prince, dělat mu společnost, bavit ho, povzbuzovat a v neposlední řadě být jako jehňata obětována svému pánovi, pokud by se nákaza moru prokázala i zde v Praze. Toho si byli vědomi i šlechtici, kteří dnes, v červnovém poledni, přiváděli na Pražský hrad své potomky. Poslušnost k císaři nešla dohromady se strachem o vlastní potomstvo. Ale co je císařovo, patří císaři. A jejich děti mu náležely stejnou měrou jako oni sami.

Vilemína tohle všechno nevěděla. Pouze jí řekli, že malý princ, s kterým se viděla na procházce v zahradách Pražského hradu, onemocněl a je mu smutno. Nebyla si úplně jistá, jestli je tou pravou, která by mohla prince rozveselit. Nepatřila k dětem, co si rády bezstarostně hrály v hloučku jiných. Mnohem raději měla své tajné úkryty, jež nabízel otcovský dům buďto zde v Praze, nebo doma na Bělinské věži, nedaleko zámku Nelahozeves. Tam se ale dlouho nepodívala. Baron Bělinský se cítil bezpečněji v pražském domě, když se lid, dohnaný hladem a nemocemi, zatížen poddanskou robotou, bouřil proti svým pánům. Venkov se stal nejistým místem pro život, protože třicetiletá válka si vybírala svou daň nejhůře na venkovském lidu a tomu došla trpělivost. Vřelo to dlouho dopředu a už nějakou dobu docházelo po celé zemi k šarvátkám a osobním vzpourám. Rolníky zvolení vůdci využili přítomnosti císaře na Pražském hradě a s peticemi se k němu dožadovali vstupu. Přístup ke dvoru jim byl však odepřen. Znechucený Leopold I. nevolníky vyslyšel… po svém. V březnu 1680 jim svým mandátem rovnou zakázal petice a odkázal je na krajské hejtmany. Současně zrušil všechna poddanská privilegia z doby před rokem 1618. Otevřený boj proti vrchnosti byl na spadnutí, vzpoura však už na mnoha místech země zažehla svůj plamen.

V atmosféře vzpoury se v Praze žilo o něco klidněji. Kolem dvora císaře Leopolda, jenž se zde ukrýval před morem a nechtěl řešit venkovské nepokoje, se shromáždil výkvět rakouské aristokracie a také čeští šlechtici.

Ostatně i soused barona Bělinského byl dnes přítomen. Kníže Lobkowicz přivedl na Pražský hrad svého syna Fabiana. Právě on teď k Vilemíně přistoupil, zatímco vyčkávali, než se dveře do princovy ložnice otevřou. Trochu překvapeně a nejistě se podívala na černovlasého chlapce, který ji vesele pozdravil. Mohl být tak v jejím věku. Vytrhl se své chůvě a v mžiku, než někdo z dospělých stihl zareagovat, objal malou Vilemínu kolem krku.

„Pamatuješ si na mě?“ zeptal se jí. Hleděla do rozesmátých černých očí. Oblečen byl velice vybraně. Pod světle hnědým kabátcem měl bílou košili zdobenou krajkou s červenou výšivkou. Boty se mu leskly, pouze tmavé, nepoddajné vlasy mu neposedně trčely jako rozčepýřenému vrabčákovi na všechny strany.

Vilemína zaraženě přikývla. Jasně, že si na něj pamatovala. Tak často k nim děti na návštěvy zase nejezdily. A na odpoledne, které strávila s Fabianem při hře v zámecké věži, zapomenout ani nemohla. Po počáteční nedůvěře a ostychu i ji strhl svou fantazií a veselím.

„O Velikonocích nás navštívil tvůj otec.“

„A ty ses schovávala v té velké skříni nahoře ve věži,“ pokračoval Fabian.

„V majáku,“ opravila ho a usmála se při vzpomínce na nedobytný maják, na nějž útočili zbabělí piráti v přesile.

Zdálo se, že je opravdu rád, že odpověděla. Vilemína mu tedy úsměv nesměle vrátila. Upravila si nové šaty, překrásné modré barvy, jež byly zdařilou kopií šatů její matky, až na dekolt, který by se pro pětileté dítě nehodil. Matka jí je nechala ušít a byla přítomna, když ji služka s chůvou oblékaly. Baronka Antonie Bělinská nedočkavě sledovala, jak komorné Vilemínu šněrovaly do živůtku a česaly jí lesklé, tmavé vlasy. I Vilemína se těšila z matčina zájmu. Snad teď, snad ty nové šaty pomohou a matka bude spokojená. Když však na konci všeho snažení spatřila opět jen její vadnoucí úsměv, pálilo ji soucitné pohlazení ještě dlouho na tváři. Na to matka zklamaně zmizela ve svých komnatách a Vilemína věděla, že má na nějakou dobu pokoj, než se z ní zas někdo pokusí udělat roztomilé dítě. Lišila se od ostatních buclatých, růžolících dětí, podle kterých malíři malují andílky na církevních obrazech. Byla bledá a křehká, s tmavými vlasy a očima neurčité barvy. Někomu mohly připadat zvláštně modré, jiný by zas přísahal, že jsou fialové jak drobné květy fialek, co rostou každé jaro na březích řeky. Její tvář vypadala nemocně a vážně.

„Pojďte!“ sykla Fabianova chůva a dost neurvale chlapce chytila za paži. Fabian, ač ho to muselo bolet, vykouzlil na své tváři legrační grimasu. Zakoulel očima a vycenil zuby. Stiskla rty, snažila se nevyprsknout, aby taky nedostala vyhubováno. Za chvilku vstoupí do ložnice malého prince, císařova milostivého syna. Je mu špatně, možná umře… alespoň takhle si o tom špitala chůva s jednou služebnou. Litovala prince a zlobila se sama na sebe, že se nechala strhnout k legraci.

Konečně se dveře otevřely a v nábožném tichu začali šlechtici vstupovat jeden po druhém. Kromě knížete Lobkowicze a barona Bělinského přišlo prince Josefa navštívit ještě pět dětí se svými vychovateli a rodiči. V malém předpokoji se v jednu chvilku tisklo tolik lidí, že se jí z horka a nervozity udělalo nevolno. Neodvážila se ovšem stěžovat si, chápala, že na to rozhodně není vhodná chvíle.

I Vilemínu už ovládlo nesmírné vzrušení. Císaře Leopolda osobně nikdy neviděla, ale jde se poklonit jeho synovi, a to je jako pokleknout před samotným vládcem. U jezírka, které nechal v zahradách před mnoha lety vystavět císař Rudolf II., se s princem setkali zcela přirozeně a hlavně nečekaně. Ona jdouc po pěšině ruku v ruce s chůvou, dvouletý Josef pak v kroužku několika žen, jimž velela jeho chůva.

Jenže v této chvíli se na cestě k němu muselo otevřít několikero vysokých dveří a dospělí si kladli prst na ústa. Shůry své výšky hleděli na děti a očekávali od nich v ponurém tichu slepou poslušnost.

Do ložnice prince Josefa však k audienci měli pokračovat jen malí šlechtici vedení pověřeným dvořanem oblečeným do honosného bílošedého kabátce vyšívaného stříbrem. Právě on se dotýkal jejich ramen, když procházeli dveřmi k císařským komnatám, jako by je počítal. Na Vilemínině rameni však jeho ruka spočinula déle a zastavila ji, takže nemohla pokračovat dál. Překvapeně na něj zvedla pohled.

„Ona taky? Neznám ji,“ zabručel muž odpovědný za příchod dětských hostů.

Vilemína se otočila na otce. Měl vytřeštěné oči a zdvižené obočí. Nevěděl si rady. Naštěstí před něj nakročil kníže Lobkowicz.

„Je to dcera barona Bělinského. Je rovněž pozvána k audienci.“

„Mně však včera představena nebyla.“

Muž o ní mluvil, jako by neznamenala nic. Ve Vilemíně se zvedl odpor. Lehce trhla ramenem a zdvihla ruku, aby ji už nedržel.

„Copak, copak? Jsme nedůtklivá dívka?“ otočil se k ní pohoršeně dvořan.

„Huberte! Vy jste se vůbec nezměnil, co jsme se neviděli,“ odfrknul pohrdavě Ferdinand August.

„Ani vy ne, Lobkowiczi, a chci vám připomenout, že se nezměnila ani vaše situace u dvora, za kterou vděčíte svému otci. Radím vám držet se zpátky a užívat si pocty, které se vám v brzké době znovu nedostane, o to se osobně postarám.“

Co odpověděl její zastánce, kníže Lobkowicz, už neslyšela, protože dvořan naštvaně ukončil debatu, když ji prudce postrčil do předpokoje a zabouchl dveře. Dospělí zůstali venku. Fabian se na ni povzbudivě pousmál. Přesto se Vilemína cítila nepříjemně.

Princ Josef seděl na pohovce polstrované šedomodrým brokátem. Vilemína se podivila, že neleží v posteli, když je nemocný. Nevypadal dobře. Zlaté kudrlinky blonďatých vlasů měl na čele slepené potem. Pusinku měl oschlou a popraskanou. Dvořané, kteří audienci organizovali, zcela zaslepení urputnou snahou dostát protokolu, pochopili prvotní záměr pobavit prince po svém. Vytáhli nebohé dítě z lůžka, oblékli ho a posadili doprostřed místnosti vedle své chůvy. Důstojnost především. Důstojnost před životem. Kolem pohovky teď postávalo několik úředníků, kteří se měli setkání také účastnit.

Viděla, že se Josef chvěje, ale strachem to nebylo. Velké modré oči se zájmem vítají malé návštěvníky. Každému, kdo se na něj však podívá, musí být jasné, že dítě trpí vysokou teplotou.

„Přistupte blíž a oslovte Jeho Veličenstvo,“ zahuhlal povýšeně ten hrubián v bělostném kabátci k hloučku ostýchavých dětí. Pohlédly jeden na druhého. První se osmělil Fabian a sklonil se pro hračku pod pohovkou.

„Spadl vám koník. Mohu vám jej podat?“

Fabian promluvil italsky. Věděl, že u dvora rakouského císaře je italština hlavním jazykem.

„Máte krásný míček,“ přidala se k němu Vilemína, když se žádné další z vystrašených dětí neodvažovalo přiblížit jako Fabian. Její malý přítel se na ni vděčně pousmál. Přistoupila blíž a poklekla před pohovku jako při dětské hře. Josef vzal míček do ruky a podával ho Vilemíně. Dvořané si povídali mezi sebou a princova chůva se otočila na kohosi vedle pohovky. Zdálo se, že se strnulá atmosféra uvolňuje. Vilemína si všimla, že vznešené dítě má orosené čelo. Zrudlé tváře nesvědčily o navracejícím se zdraví, jak chybně soudil jeden z lékařů. Ten také prosazoval názor, že Josefovo onemocnění je banální přehřátí ze slunce. Chlapec dýchal namáhavě, nezavíral ústa a trochu chrčel.

„Hop!“ zasípal chlapec a chtěl Vilemíně míček hodit. Předklonil se na pohovce, ztratil rovnováhu a spadl na podlahu. Ozvala se rána. Chůva okamžitě vykřikla a vyskočila. Celá komnata zahučela, ale nikdo se neměl k tomu, aby chlapce zvedl. Všichni v prvních vteřinách jen zírali na ležící dítě. Vilemína si přikryla v hrůze ústa. Podívali se na sebe s Fabianem. Zdál se vystrašený, ale zavrtěl hlavou a chytil Vilemínu za ruku. První se na zem vrhla chůva. Se zoufalým křikem chytila bezvládné dětské tělo do náruče.

„Že neumřel? Fabiane!“ stiskla mu Vilemína ruku, on se na ni ani nepodíval. Sledoval prince Josefa a kousal se do rtů. Vilemína soudila, že je to velmi vážné, když i ten rozčepýřený smíšek teď stojí bez pohnutí, ztuhlý strachem. V tom okamžiku se rozletěly dveře a do pokoje vrazil ohromný muž v červenočerném oděvu. Tmavý plášť se hrozivě rozevlál kolem přítomných jako předzvěst trestu, a než se stihli vzpamatovat, uchopil ten člověk princovo tělo, přičemž klel a nadával. Vilemíně, zkoprnělé hrůzou, unikal význam těch hrozeb, jen se jí zdálo, že to sama Smrt vrazila do pokoje a teď unáší prince tam, odkud není návratu.

Dvě hodiny už seděli v předpokoji spolu se svými otci. Všichni ostatní hosté, kromě barona Bělinského a knížete Lobkowicze, s rozpaky a zaskočení postupně opouštěli Pražský hrad. Pouze jim dvěma bylo oznámeno, že z nejvyšších příkazů mají se svými dětmi setrvat v předpokoji. Tichý hovor vedl především kníže Lobkowicz.

Vznešený Ferdinand August Lobkowicz měl svého méně urozeného souseda rád. Nepřijížděl sice na svůj zámek Nelahozeves příliš často, ale když se tak stalo, nikdy nezapomněl navštívit dobrého přítele, nebo ho s celou rodinou pozval na výtečnou večeři. Bělinská věž byla vzdálená Nelahozevsi jen kus cesty a na svých panstvích byli dva urození muži sousedy, kteří si vážili dobrých vztahů. Rod Lobkowiczů považoval za hlavní sídlo krásnou Roudnici, takže v Nelahozevsi nechal kníže své úředníky a písaře bydlet i pracovat, tak jak to uspořádal už jeho otec Václav Eusebius. Před Velikonocemi se však Nelahozeves stala domovem i pro malého Fabiana. Šestiletý chráněnec, syn knížete, nenarozený z řádného manželství, obýval nejlepší pokoje zámku, krom ložnice a pracovny, kterou si jeho otec Ferdinand August nechal pro sebe.

Vilemína s úzkostí hleděla na tatínka a váhala, zda se má doznat k domnělé vině. Nevěděla totiž, z jakého důvodu neměl baron Bělinský ani kníže Lobkowicz opouštět Pražský hrad. Tušila ale, a trpěla v duchu výčitkami a strachem, že za to může ona. Určitě je to proto, že princi Josefovi pochválila míček, on jí ho chtěl hodit a kvůli tomu spadl. A možná zavinila i to, že umře. Nemohla o svém strachu povědět Fabianovi, protože dospělí mezi nimi tvořili neproniknutelnou hráz. Tak jen seděla a sledovala, jak světla v komnatě ubývá a na Prahu padá soumrak. Všechna nádhera sídla, která ji tolik zaujala, když sem odpoledne přijeli, jí byla náhle lhostejná.

Konečně se dveře do císařského apartmánu opět otevřely. Objevil se v nich znovu ten hrozný červenočerný muž a Vilemína si v dětském strachu zoufala, že si jde tentokrát pro ni. Plášť už měl svlečený, ale i tak jeho postava vzbuzovala respekt. Ohromný muž s vysokou tmavou parukou a podezíravým pohledem skalního orla zvedl z křesel knížete Lobkowicze i jejího otce. Měl pevnou bradu rozdělenou důlkem a koutky svěšené v přísném výrazu. Osobní vychovatel následníka trůnu, hrabě ze Salmu. Báli se ho, ale stejně tak mu i záviděli.

„Proč tu jsme?“ zašeptala konečně Vilemína za zády svého otce, když se naklonila, aby viděla na Fabiana. Stál, ruce sepjaté před tělem, mračil se a mlčel. Jen potřásl hlavou. Narovnala se tedy zas a našpicovala uši, aby slyšela hovor dospělých.

„Budu se dovolávat spravedlivého trestu. Taková ignorace, bezbřehá hloupost!“ rozčiloval se Salm.

„Chápu vás, je to trestuhodné počínání,“ přisvědčil vážně kníže Lobkowicz. Vilemína se roztřásla jako osika.

Baron Bělinský ještě nepromluvil, vyčkával. Jeho středně vysoká podsaditá postava s rozložitými rameny mohla patřit spíš středověkému rytíři. Stál teď nahrbený, kulatou tvář měl zachmuřenou, plná ústa mu cukala nervozitou. Proti dvorskému zvyku neměl paruku a připomínal tak víc provinčního šlechtice. Už ví, že za to můžu já, napadlo ji. Muži teď téměř šeptali. Nerozuměla všemu a útržky si vykládala po svém.

„… ohrozit chlapcův život… vina padne na jeho hlavu… budou se mstít… zlikvidovat ho!“ horlil kníže Lobkowicz.

„Zůstane… tajemství… jediná možnost,“ zachytila odpovědi hraběte ze Salmu.

Drkotaly jí zuby. Takže ze všeho chtějí nakonec vinit Fabiana! Vina padne na jeho hlavu! Za co? Za to, že oslovil prince Josefa?

„To jsem udělala já!“ vykřikla a rozplakala se. Nemohla dovolit, aby tenhle veselý kluk pykal sám i za její vinu. Tři muži ztichli a překvapeně se na ni otočili.

„O čem to mluvíte, drahoušku?“ chytil ji za ruku otec. Vilemíně se nezadržitelně hrnuly slzy z očí. Drkotaly jí zuby a třásla se, když se doznávala ke své vině.

„Odpusťte mi, otče, jenom jsem chtěla prince Josefa potěšit a pochválila mu míček. On mi ho chtěl hodit, a proto spadl. Fabian za nic nemůže, to já… jenom já!“

„O čem to mluvíte, dítě?“ překvapeně se k ní sklonil také kníže Lobkowicz.

„Netrestejte, prosím, Fabiana,“ hlesla ještě a pak, jako kdyby ztratila hlas, jen čekala na rozhřešení.

„Chápu vás, slečno, ale nebojte se,“ zdvihl obočí Salm. Ukázalo se, že ze všech přítomných nejlépe rozumí dětské duši. A vnímavá Vilemína užasle pocítila, že to vyslovil s určitým uznáním. Neuměla si vysvětlit proč, ale tón, jakým to řekl, ji částečně uklidnil.

„A teď pospěšme, pokud se ovšem rozhodnete, příteli. Je to váš syn. Jen si myslím, že pokud někdo může pomoci, tak musí.“

„Je to ještě chlapec,“ váhal Lobkowicz.

„A tam za dveřmi umírá císařův jediný syn!“ nedokázal se už udržet Salm. Ruka mu stejně prudce vyrazila směrem ke dveřím. Ukazováček měl napřažený jako vykřičník, jako výčitku, že vůbec váhají. Popřel ve vteřině předešlou větu, že se Lobkowicz smí rozhodnout podle svého uvážení. Lobkowicz na Salma chvilku hleděl a také mu to došlo. Nepustí je, dokud nedosáhne svého. Proto se ho všichni bojí. Jenže kníže Lobkowicz, navzdory své nepřívětivé situaci u dvora, se cítil být Salmovi rovnocenným soupeřem. Jen před pár měsíci ztratil manželku a jednoho ze dvou synů a žal z té ztráty smetl všechna předchozí trápení a všechny touhy po uplatnění u dvora se teď zdály nicotné. Pro něho nebyl Salm hrozbou jako pro druhé. Nadýchl se a pohlédl na Fabiana.

„Proboha, Salme, i kdyby tam neležel zrovna císařův syn. Samozřejmě!“

Hrabě Salm k Lobkowiczovi přistoupil těsněji a důvěrně mu stiskl předloktí.

„Kdyby váš syn měl pomoct obyčejnému chlapci, jsem si jistý, že byste neváhal. Tak jako jste neváhal v případě vašeho Filipa, kterému Fabian pomohl. I já mám svědomí a vím, že v sázce je i osud Fabianův. Krucinál, proč myslíte, že se celá tahle komedie s dětskou audiencí udála? Tušil jsem, že si u dvora všimnou, když sem vašeho syna přivedu rovnou. Myslel jsem, že se uzdravení stane tak nějak samo od sebe, jako když Fabian vložil ruce na vašeho syna. Netvařte se tak, Lobkowiczi. Vím, jak vám je. Vím, že je to ještě krátká doba. Máte právo truchlit nad zemřelými. Vaše žena a dítě… rozumím vám. Nechcete teď ohrozit a ztratit i Fabiana, ale to se nestane. Nikdo kromě nás tří to neví. Za to, kde jsem, vděčím hlavně tomu, že se ke mně dostanou vždy ty správné informace. Musím se mít na pozoru, zvláště v době, kdy je potřeba zasáhnout. Pak hledám všechny prostředky, abych mohl císaři dobře sloužit. Sama prozřetelnost Boží mě tehdy poslala do vašeho domu, kde jsem byl svědkem toho zázraku. A teď to byl můj nápad, jak nenápadně dostat Fabiana do blízkosti prince, aby ho mohl vyléčit. Jenže ti pitomci uspořádali dvorní slavnost a korunní princ je na tom hůř než předtím. Ujišťuji vás, že tu neschopnou ženskou, která si hraje na chůvu Jeho Milosti, nechám bez lítosti vyhodit. A ujišťuji vás také, že Fabiana ochráním a…“ Lobkowicz nenechal vznešeného dvořana domluvit. Setřásl jeho ruku a otočil se k Fabianovi.

„Není to jednoduché pro nikoho. Chlapče, víte, co budete muset udělat?“

Vilemína bez dechu sledovala děj, který nekorespondoval s jejími domněnkami. Nerozuměla ničemu. Zvláště ne tomu, proč jsou s jejím otcem přítomni tomuto hovoru, když se celá věc točí kolem Fabiana. A neviní ho z ničeho. Naopak! Něco po něm chtějí.

Vedeni Salmem prošli společně audienční místností, kde se odehrála ona nešťastná událost. Vilemína zavadila pohledem o šedomodrou pohovku. Srdce jí teď bušilo víc, než když sem vstupovala poprvé. Vešli do dveří, kterými Salm před nějakou dobou odnášel princovo nehybné tělo. Stále měla před očima obraz dětské ručky, bezvládně visící k zemi. Salm je vedl dále. V předpokojích potkali několik sloužících, kteří zapalovali na chodbách hradu svíce. Ani jeden se na ně nepodíval, nedovolili si zvednout pohled na hraběte ze Salmu ani na ty, kteří ho doprovázeli.

Tak takový je hrad, když všichni odejdou, říkala si Vilemína a uvědomovala si, jak je to nyní jiné. Kouty se zdály tmavší, cítila ohromné sídlo českých králů kolem sebe jako živý organismus, jako by svatá přítomnost legendárních vládců nad nimi bděla a pomáhala zachránit život příštího vladaře. Skutečně, když odejdou všichni ti nastrojení kohouti a pávice, patolízalové a špiclové, služebné a ctižádostiví sloužící, když hrad utichne, je to zde jiné. Vnímala blahodárnou, ale neznámou energii, která jí citelně prostupovala až po konečky prstů.

Vešli do dveří pokoje s dětským nábytkem. Také zde bylo lůžko pro dospělého. I Vilemína měla podobně zařízený pokoj. V místnosti, kterou obývala přes den, spala v noci její chůva. Na téhle posteli teď ale nikdo nespí. V pootevřených dveřích prádelníku byly vidět prázdné police. Zdá se, že věc s odchodem chůvy spěchala. Salm rozhodně jedná ihned, věci neodkládá. Neviděl jediný důvod, proč by ta žena měla užívat výhod nocování pod střechou Jeho Veličenstva.

Jakmile vstoupili do dětské ložnice, otočil se na ně od postýlky starý, sehnutý lékař. Na hlavě měl čepičku, jakou nosívají kněží. Vilemína se zprvu lekla, že u malého prince už je kněz k poslednímu pomazání, ale potom si všimla nástroje v jeho rukou.

„Doktore, jak je na tom princ?“ promluvil k němu Salm a pokynul dvěma služebným, aby opustily pokoj. Lékař svraštil čelo, zavrtěl hlavou a nechtěl se Salmovi podívat do očí. Pokrčil rameny.

„Není to dobré, ale já už nemohu nic víc udělat. Už předtím to bylo zlé, ale i zápal plic lze léčit. Horší je, že po pádu princ dosud nepřišel k sobě.“ Salm si povzdychl.

„Tohle je Fabian, říkal jsem vám o něm,“ promluvil zcela jiným tónem a položil vlídně Fabianovi ruce na ramena.

„A proč jsou tu oni?“ hodil lékař rukou směrem k Bělinským.

Salm se na ně otočil, potom se pohledem vrátil k lékaři.

„Musíme myslet na budoucnost. Je dobré, pokud budou svědci.“

„Baron Bělinský je můj velice blízký přítel. On zná okolnosti Fabianova narození i celého života. Ručím za něj i jeho dceru,“ ozval se také kníže Lobkowicz.

„Byl jsem u toho, když Fabian učinil první zázrak. Tehdy život Lobkowiczova novorozeného syna visel na vlásku, přesto stačil jediný chlapcův dotyk a…,“ nedopověděl hrabě ze Salmu, protože ho přemohlo dojetí.

„A proč jsem tu já? Mě už tedy nepotřebujete,“ zavrtěl hlavou neklidně lékař. Zdálo se, že se obává podniku, který bez vědomí císaře Salm zorganizoval.

„Vy budete svědkem nyní. Pro chvíli, až budeme mluvit s Jeho Milostí císařem. Ať už to dnes dopadne jakkoli.“

„Jak myslíte, že to dopadne? Princ nejspíš nepřežije noc. Nechte raději zavolat kněze,“ zavrtěl odmítavě hlavou lékař.

„Ne!“ vykřikl Salm. „Pokusíme se! Co můžeme ztratit?“

„Co můžeme ztratit? Všechno! Je to příliš nebezpečné. Doba je zlá, vy přece víte, že Boblig má špehy všude! Neohlíží se, zda jde o chudáka nebo jestli vás zdobí šlechtický erb. A stále se to děje, jak jsem slyšel,“ odporoval lékař a zdálo se, že má v úmyslu zabalit si kufřík a co nejrychleji zmizet z hradu.

„Nikdo se to nedozví. Jenom my. My se o to musíme pokusit. Jde přece o jeho život,“ pronesl Salm tak sugestivně, že utišil doktorovy námitky.

„Dobrá,“ rezignoval lékař unaveně. Pak zvedl hlavu.

„Co teď? Co chcete tedy dělat?“

Muži se na sebe podívali. Lobkowicz vzal Fabiana za ruku a klekl si k němu.

„Fabiane, chceš to udělat? Vím, že je to pro tebe těžké. Ale ten malý chlapec umírá. Pokusíš se?“

Fabian přikývl. Vilemína se neodvážila přistoupit blíž k postýlce, aby mohla spatřit prince Josefa. Neodvážila se ani pohnout. Vytřeštěnýma očima sledovala, jak Fabian pomalu přistupuje k princovu lůžku. Muži zůstali stát bez hnutí. Světlo, které vydávalo několik svíček, nedokázalo přemoct tmu, jež zabrala kouty ložnice. Za zataženými závěsy, odříznutí od světa tam venku, od zbytku ostatních sálů na Pražském hradě, od všech ostatních lidí, nevědoucích, netušících, co se tu teď má odehrát. Stáli tu jako zvláštní bratrstvo bez přísahy.

Lobkowicz sepnul ruce a tiskl je v napětí na rty. Salm stál nejblíže postýlce, nevnímal teď nic než chlapce, který se u lůžka zastavil a pohledem spočinul na dítěti, z něhož odcházel život.

Fabian na prince chvilku hleděl, nikdo už nepromluvil, všichni čekali, co bude následovat. Potom chlapec pomalu zvedl obě ruce a položil je na princovo tělo. Vilemína zapomněla dýchat. Hleděla na malého přítele. Zdálo se jí, že se chvěje. V dalším okamžiku se už Fabian nekontrolovatelně třásl. Zavřel oči, ale ruce neodtáhl, držel je stále na princi Josefovi. Pak zaslechla slabé sténání. Nejprve myslela, že to naříká princ, ale byl to Fabian. Těsně před tím, než omdlela, měla dojem, jako by místností prolétl záblesk. Jako by mocné světlo, které ozářilo temnou komnatu, vylétlo přímo Fabianovi z hrudi.

Princ Josef nabral po zázračném uzdravení sílu a zakrátko se připojil ke dvoru v Pardubicích. Císař Leopold byl hrabětem ze Salmu informován o způsobu vyléčení, za které vděčili malému chlapci z rodiny knížete Lobkowicze. Šťastní a vděční rodiče, císař Leopold s manželkou, nechali v Pardubicích sloužit několik děkovných mší za uzdravení korunního prince. A snad i díky tomu císař pod tíhou emocí konečně reagoval na nešťastné události v zemi. Dne 28. června 1680 vydal robotní patent, který rolníkům stanovil maximum robotních povinností na tři dny v týdnu. Skutečnost, že formulace patentu umožňovala vrchnosti stanovenou normu libovolně překračovat, už byla věc jiná. Nebylo proto výjimkou, že v řadě panství i poté dosahovaly roboty až šesti dnů v týdnu a situace v zemi se tak ještě dlouho poté nedala nazvat příznivou, ačkoliv boje postupně utichaly. Proto Vilemína s rodiči zůstala v Praze až do prvních podzimních dní. Roudnice, Nelahozeves i Bělina totiž patřily k jedněm z nejbouřlivějších míst vzpoury. Pro nejhlasitější zastánce práv utiskovaného lidu ale události dobře nekončily. Po zdolání odporu byli tři z vůdců povstání na zdejších panstvích odsouzeni k smrti a řada jejich spolubojovníků uvězněna nebo deportována na nucené práce do uherských pevností. Nelahozeves i Bělina zůstaly opět jako zbídačené a vojskem vydrancované vsi napospas samy sobě. Čas se v nich opět zastavil.

Na místě Bělinské věže stávala lešanská tvrz. Když ji v roce 1612 vznešený pán Florian z Hájku zakoupil od svobodných pánů Netvorských, patřilo ke tvrzi kromě stavení také panství, jež zahrnovalo i vsi Lešany, Břežany, Netvořice a Nedvězí. Stavba z kamene s klenutým přízemím však byla v té době již zchátralá, na mnohých místech musela být podepřena pilíři a okleštěna byla různými podpěrami. V přízemí se nacházela jen kuchyně, dvě světnice pro písaře a v patře potom dvě ložnice. Florian, okouzlen zdejším krajem, zamiloval se do místa, kde pod tvrzí protékala řeka Vltava, a rozhodl se, že dům obnoví. Jeho otec mu odkázal velké jmění, jehož nabyl ve službě u milostivého císaře Rudolfa II. Když Florian z Hájku zemřel, pokračoval v budování zámku i jeho syn. Jenže pro toho se nedostavěný zámek, stejně jako jeho život, stal příliš velkým soustem. Zahnán do kouta věřiteli, prodal dům roku 1649 jako nehotovou stavbu baronu Vilémovi Bělinskému se vším všudy. Nábytkem, nádobím, výzbrojí i koňmi. Jak se vyprávělo, odešel ze zámku po podpisech smluv pěšky, neboť to, co mu zbylo po zaplacení dluhů, se vešlo do jednoho měšce u opasku.

Vilém stavbu dokončil. Krásný zámek s jedním patrem opravil, přistavěl také hospodářské budovy s nevelkou stájí a vybudoval kolem zámku ze západní strany od cesty park s příjezdovou pěšinou.

Bělinská věž i její blízké okolí bývalo osídleno už za dob pohanských. Lidé budovali svá stavení a vísky na všech návrších a pahorcích provázejících tok řeky Vltavy. Přesto byl tento kraj sice krásným, ale zapomenutým koutem. Pokrok, kterého byli svědky obyvatelé usazení u větších měst, zde nebylo možné zaznamenat. To se projevilo i při různých opravách zámku. K žádné zásadnější přestavbě nikdy nedošlo a dům si zachoval středověký ráz. Věž, která se nijak významně neužívala, se stala hlavním útočištěm Vilemíny. Nastěhovali sem nepotřebné předměty v bednách, z velké většiny zachované ještě po pánech z Hájku. Vilemína si tu ráda hrávala, štrachala v zaprášených truhlách a pokaždé objevila něco nového. Její fantazii při hrách posloužily osobní předměty pana Floriana, kterého by ani ve snu nenapadlo, že jeho drahocenný námořní astroláb bude jednou sloužit malé dívce při hře na námořní bitvu s piráty. Jistě se díky tomu v hrobě často obracel. Jenže rodina Bělinských se vždy zajímala především o hospodářský růst panství, a ne jak upotřebit nahromaděné cetky, které tu špatný hospodář musel zanechat.

Východní stěna zámku byla otočená na protékající řeku Vltavu a ves Lobeček. Ten patřil k panství jejich mnohem vznešenějšího a majetnějšího souseda knížete Lobkowicze. Od řeky ves Lobeček dělilo množství vltavských tůní, místy přecházejících do podoby močálů. Odtud se přes řeku za letních nocí do Bělinské věže neslo zvučné kvákání žab. Byla to hudba noci, při níž Vilemína nejraději usínala. Na Bělinské věži se cítila mnohem šťastnější než ve vznešeném, avšak poněkud stísněném domě poblíž Pražského hradu, který věnem přinesla do manželství Vilemínina matka Antonie. Malý zámek stojí na vrchu pískovcových a lomenicových skal, jež tu zanechalo pradávné, ustupující moře. Směrem k Nelahozevsi pak skály a sluje tvoří mnoho bizarních tvarů. Od doby, kdy na Pražském hradě Vilemína a Fabian rozvinuli přátelství, se jejich útroby staly hlavním místem her. Fabian od konce léta 1680 směl žít natrvalo v Nelahozevsi a jeho domácnost tvořila skupina v čele s chůvou, dvěma učiteli a třemi sloužícími, jež na zámku obstarávala pouze byt knížecího chráněnce. Vilemína, která neznala důvody takového rozhodnutí ani Fabianovu minulost, nemohla pochopit, proč syn knížete nebydlí se svými rodiči.

Hrávali si tedy s Vilemínou ve věži nebo prolézali pískovcové sluje mezi Nelahozevsí a Bělinskou věží. Rozbíhali se do polí a na svahy nad zámky, odkud byly nádherné výhledy na horu Říp a celé okolí. Nejraději ale Vilemína byla, když Fabian ukradl dole u přívozu loďku a odpluli spolu na některý z ostrůvků uprostřed vltavského toku pod zámkem, nebo do tajemného žabího království na protějším břehu. Pokaždé se až do soumraku toulali zeleným krajem, kde to vonělo zvláštní směsí rybiny, bahnitého dna a křehkých stvolů, jež pomalu porůstaly lobečský ostrov a vytvářely neproniknutelné bludiště.

I v příštích letech za horkých dní bývali nejčastěji skryti ve spleti bujného porostu protějšího břehu, nebo ve skalách mezi zámky, zatímco v zimě si hrávali v rozlehlých, opuštěných komnatách vrchních pater Nelahozevsi. Písaři totiž na zámku obývali pouze přízemí, kde měla své místo i kuchyně. Čtvercový dvůr byl uzavřen ze všech čtyř stran a nikdy nebyl prázdný. Vždy tu panoval čilý ruch řemeslníků. To se děti pokaždé schovaly do komnat knížete Lobkowicze, ačkoliv tam Fabian neměl vstup povolen.

Za podzimních večerů se zámkem proháněla meluzína a oni dva při světle svíčky sedávali v hlavním sále, kde se občas otevřely, nebo zavřely samy od sebe dveře. Dvě malé děti v příliš velkém paláci čekaly na ducha a beze strachu čelily tmě a pocitu odloučení od okolního světa. Fabian Vilemíně vyprávěl, že strašidlo je bludnou duší zámku. I sloužící si na tohoto ducha víceméně zvykli. Služebné si při úklidu občas všimly dlouhého, černého stínu, který se prohnal po dřevěné, sluncem ozářené podlaze, a ony, spolu se závanem chladného vzduchu, pocítily přítomnost čehosi tajemného. Pokaždé, když se však otočily, nikdo jiný v místnosti nebyl. Vilemína se ducha nebála a spolu s Fabianem na něj číhali v chodbě nad arkádami, kde býval vídán nejčastěji.

Kdyby o tom všem věděla Vilemínina matka…

Ať už byli s Fabianem kdekoliv, Vilemína se pokaždé naučila vymluvit, že tráví čas výhradně v Nelahozevsi, kde dostanou i svačinu a přísná chůva jim pak do soumraku předčítá.

Vliv veselého chlapce, jeho zdravý a svobodomyslný pohled na život Vilemínu zasáhl. Měl však drtivý dopad na snahu Vilemíniny chůvy vychovat z dítěte poslušnou dívku dokonale připravenou pro život. Zapšklá, suchopárná, stará panna tvrdohlavě a s přesvědčením prosazovala tradiční výchovu. Nakonec na kolenou plakala u nohou baronky Bělinské a nepřímo obvinila z vlastního neúspěchu ve výchově své pány. Tolik volného času! A tolerance ke všem těm dětským dobrodružstvím! Dříve poslušné dítě sice nerado plnilo příkazy, postupně však rostlo v tvrdohlavou dívku, která výtky chůvy nebrala nijak vážně. Žena viděla ve Fabianovi hlavní příčinu selhání a chlapce z duše nenáviděla.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

ČÁST PRVNÍ (1680–1683)

Zázračné dítě

ČÁST DRUHÁ (1693)