Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Petra Braunová, Nina Divíšková

Nina

životní příběh herečky Niny Divíškové

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5203. publikaci

Odpovědná redaktorka Zuzana Böhmová

Návrh a grafická úprava obálky Vojtěch Kočí

Sazba Tomáš Brejcha

Počet stran 224

První vydání, Praha 2013

Foto archiv Niny Divíškové

Foto Stanislav Cimbura, Magdalena Bláhová

Foto Vlado Bohdan – str. 168

www.petrabraunova.cz

© Grada Publishing, a.s., 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-247-4597-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Marek Skružný

ISBN 978-80-247-8576-9 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8577-6 (ve formátu EPUB)

Tahle kniha je o neobyčejné cestě

jedné herečky.

Nina Divíšková

První návštěva u Niny byla překvapivá.

Nabídla mi tykání a zarecitovala báseň.

„Myslím, že by se to hodilo na začátek knihy,“

řekla mi a bez jediného zaváhání spustila:

„Fráňa Šrámek

Uprostřed cesty

Ne, nenatrháš z nebe hvězd.

A přece věř, že natrháš.

V boj marný když se nevrháš,

tu za dnů vázneš v jílu cest

a večer, tiskna bradu v pěst,

svůj oheň čadit zříš a civíš v noc,

hluchého srdce němá stráž.

Ať cesty nikam nevedou,

tys po nich šel a šel jsi rád,

těch cest se nesmíš, nesmíš ptát,

snad není cest, jen lidé jdou

a jedna z hvězd je vždycky tvou

a z té ti zazní odpověď,

až přestaneš se ptát…“

Tykat osobě takového formátu není jednoduché. Nina mi pomáhala překonat ostych. Úsměvem, trpělivostí, laskavostí. Sedávala v křesle v tmavomodrém domácím obleku a celého půl roku ji nic nevyvedlo z míry.

V posledních letech vychází mnoho rozhovorů se známými umělci. Každý, kdo má jméno, má také knihu, v níž je představen ve všech svých podobách. Mám velkou radost, že konečně vychází také ta, která objevuje Ninu Divíškovou. Nina je totiž přesně tou bytostí, která má co říct a jejíž bohatý život profesní i osobní může být posilou jiným. Znám ji přes padesát let a přece v posledních letech, kdy se Nina začala objevovat ve velkých rolích v divadlech i ve filmu, v seriálu Vyprávěj, ale i v rozhlase, zjišťuji, že v ní stále objevuji nové tóny i to, jaká je nádherná bytost. V Činoherním klubu, kde jsem Ninu potkala ve společném angažmá, bylo tolik vynikajících herců a osobností, že jsme to považovali za běžnou normu. Ve středu pozornosti bývali spíše kolegové, bez kterých se pomalu neobešel žádný film nové vlny.

Nina tam byla po desítky let spolu s Jiřinou Třebickou, jedním z pilířů dámského souboru. Ačkoli si jí každý vážil, pozornost byla vždycky zaměřena více na jejího muže Honzu Kačera, který byl v šedesátých letech velkou hvězdou. V divadle zanechala nesmazatelnou stopu, a když v sobě po revoluci našla sílu je opustit, vypadalo to, že je její kariéra u konce. Nina však tímto činem jakoby nastartovala nové, hvězdné období, ve kterém se stala všeobecně známou a žádanou. Teď ji objevují i diváci, kteří nechodili do Činoherního klubu, a s každou novou rolí její sláva roste. Nina je pro mne jako dokonale uzrálé víno. Je krásná, hluboká, fascinující. Má svoje tajemství, moudrost i smysl pro humor. Kdykoli se objeví v nějakém filmovém či televizním díle, zjišťuji, že mi zastiňuje ostatní kolegy, že se dívám především na ni – pro krásu, kterou vyzařuje. To je výsadou každého velkého herce. Jeho vlastní vnitřní výbava obohacuje každou postavu, kterou hraje. Když se objevila v dokumentu Neobyčejné životy České televize, byl to jeden z nejpřitažlivějších dílů. Tam jsem si také uvědomila, jak málo známe lidi, vedle kterých celý život žijeme a myslíme si, že o nich víme všechno. Víme, ale nevidíme to podstatné. Proto je moc dobře, že je tahle kniha na světě. Bude obohacením našich knihoven, protože Nina je obohacením našich životů.

Táňa Fischerová

Nina Divíšková mě osobně nejvíce oslovila ve filmu Petra Zelenky Příběhy obyčejného šílenství. Upřímně jsem se její šílené matce smála a v duchu jsem si říkala, že bych takovou ženu chtěla znát i ve skutečnosti a mít ji za přítelkyni. Absolutně mě tehdy nenapadlo, že jednoho dne budu pravidelně zvonit na zvonek domku ve Slivenci, který Nina spolu s několika zedníky postavila, stoupat po mírně potlučeném schodišti, na kterém budu podle počasí střídavě zakopávat o dětské holínky, bedýnky s mrkví, vánoční ozdoby či nasbírané šišky…, abych si pak povídala se ženou, která není vůbec šílená, je jen velmi netypická.

Mám slabost pro zajímavé a krásné ženy. Mrzí mě, že nežijeme v atmosféře první republiky, kdy ženy byly elegantní a svůdné, uměly koketovat, při rozhovoru smyslně přivírat oči a hluchá místa zakrývat kouřem z cigarety. Nina v takovém období přišla na svět. Narodila se do brněnské bohaté rodiny s vynikající pověstí a od prvních krůčků v lakovaných botkách jí byly vštěpovány zásady dobrého chování – nehledět druhému do talíře, nepomlouvat, nežvanit hlouposti. Je možné, že si proto někteří lidé, které v životě potkala, mysleli, že je přezíravá a namyšlená. Zůstala svá i přesto, že noblesu první republiky převálcovala doba budování komunismu a následná normalizace, muži vyměnili klobouky za kšiltovky a ženy uvízly v teplákách. Místo nedělního korzování po náměstí se národ hromadně ukládá před televizní obrazovku, v lepším případě na zahrádky chatiček rozesetých po celé republice.

Nině Divíškové zešedly vlasy, ruka s cigaretou se chvěje, pružná postava se vzdala přírodě a času, ale přesto má v očích stále to neidentifikovatelné světlo, kvůli kterému šílel režisér Jan Kačer, a které i dnes umí člověka příjemně polechtat v břiše. Žena, která žila celý život divadlem, kterému věnovala duši spíš než svému muži a dětem, která ani na okamžik nezapochybovala o tom, že zesnulí zůstávají s námi a vedou naše kroky, která působí křehce, a přece nejde zlomit, nemá přívlastek, který by ji jednoznačně charakterizoval.

Nina je stále okouzlující a věkem uzrála jako víno. Rozumím Kačerovi, který si ji na nebi vyprosil. Jsem pyšná na to, že mě přijala, že neodmítla mou prosbu o sepsání příběhu jejího života. Děkuji za upřímnost všem, které jsem kvůli této knize zpovídala, a za čas, který strávili nad autorizací textu. Věřím, že se mi tím pádem podařilo zaznamenat životní cestu Niny Divíškové takovou, jaká snad doopravdy byla.

Petra Braunová

1 Můj táta – moje láska (1936–1956)

▼

Jsem na světě dlouhých sedmdesát sedm let a stále více se ujišťuju, že základem všeho je dětství. Když je vám v životě ouvej, tak se o krásné dětství opřete. Měla jsem báječné rodiče, mám báječnou sestru.

Přestože jsem se narodila dva roky před druhou světovou válkou, dětství jsem měla díky rodičům náramné. Největší vliv na mě měl táta – neuvěřitelný člověk, s obrovským smyslem pro humor, aktivní sportovec s desítkami trofejí ze všech možných vyhraných závodů, milovník žen a dětí – Karel Divíšek mladší.

Narodil se v Brně v roce 1902 Karlu Divíškovi a Marii Divíškové, za svobodna Zemanové. Dědeček Divíšek byl poštovní úředník, věrný přítel Petra Bezruče a zakladatel Českého turismu, babička Marie vášnivá sběratelka českých lidových krojů, její rodina pocházela z Mutěnic. Divíškovi byli aktivními členy mnohých sportovních klubů, které byly na začátku dvacátého století houfně zakládány, a své děti vychovávali v obdivuhodném sportovním duchu. Babička Marie byla aktivní nejen na těle, ale i na duchu, vyšívala, milovala operu a pekla vynikající cukroví.

Obdivuhodný Karel Divíšek mladší – Tunal

Tunal – ozdoba brněnských ulic

Tamara, pudlík Puk, Nina, Elmarita, Tunal – dodnes jsou věci v brněnské vile na svém místě

Nikdo z mužů, které jsem za svůj život mohla poznat, se tátovi nevyrovnal, a nejspíš už ani – s prominutím – nevyrovná. Nikdy jsem nezažila, že by se Tunal, jak mu všichni říkali, někdy chlubil. Věřím, že se na mě nebude zlobit, když se s ním teď, padesát sedm let po jeho smrti, pochlubím já.

Táta se za svůj život angažoval v mnoha sportech. Byl účastníkem vůbec prvních vytrvalostních běhů v Brně po 1. světové válce, prvních lyžařských závodů, stal se i jedním z prvních pilotů Moravského aeroklubu. Byl vášnivým motoristou, závodil na motorce, v autě, byl majitelem autoškoly. S profesorem Karlem Absolonem spolupracoval na průzkumu Moravského krasu.

První výprava pod hladinu

Když se ve dvacátých letech minulého století profesoru Absolonovi podařilo získat z fondu zlikvidované rakouské armády vyřazený vojenský skafandr, táta byl pro své plavecké schopnosti vybrán jako první, kdo prozkoumá dno podzemní říčky Punkvy. Ačkoli o tom táta nikdy nemluvil, býval využíván i bezpečnostními orgány, které potápěče potřebovaly při odhalování zločinů anebo neštěstí, která se stala pod vodní hladinou. Několikrát to byl on, kdo lovil sebevrahy, kteří svůj život ukončili skokem do Macochy.

Tunal – muž mnoha profesí

Táta byl známým českým otužilcem, v roce 1949 zahájil první zimní sezónu otužilců v Punkvě… Na jistý vlezlý redaktorský dotaz: „Co hledáte v těch zatracených dírách?“ odpověděl: „Je to nejsportovatější sport ze všech sportů na světě, protože v tomto podnikání jsou spojeny všechny druhy různé tělesné námahy a je jistě dobrým efektem proti všem druhům sportu. Jednak proto, že má svůj účel, jednak proto, že jsou v něm všechny sporty zastoupeny. Automobilismus ve formě dopravy k jeskyním, turistika, alpinismus pomocí lan a žebřů, plavectví, a to ve vodě hodně studené, sport veslařský i uprostřed vírů a vodopádů. Při nedostatku vzduchu. Namátkou uvádím potápění. Správný jeskyňář však také musí umět fotografovat, mapovat, vrtat, střílet, stokařit, co chcete víc?“

Táta žil svůj život na plné pecky. Vzpomínám na něho jako na ohromně zábavného laskavého člověka, se smyslem pro humor, s obrovským kouzlem, kterým si podmanil všechny, kteří ho poznali. Nikdy mi nepřestane chybět. Věřím, přestože ze světa náhle zmizel, že se mnou je pořád. Často se na něho obracím s prosbou o radu. Snažím se žít tak, že, až se znovu setkáme, poklepe mi na rameno a zašeptá tak, jako kdysi: „Nindě Špindě Culifindě, dobré to bylo.“

▲

Je 12. června 1936. Brno se hází do gala, starosta Ing. Dr. Rudolf Spazier si připravuje slavnostní řeč, policejní ředitel vládní rada dr. Vladimír Kráčmar si leští boty. Hledí se starostlivě na nebe – hlavně aby při té slávě nepršelo! O den později, 13. června 1936, se brněnskými ulicemi valí davy lidí. Kdo si pospíší, má šanci vidět, jak čestná rota a představitelé města Brna před hlavním nádražím vítají českého prezidenta dr. Edvarda Beneše při jeho první návštěvě Brna poté, co byl zvolen za představitele státu. 15. června pan prezident druhým největším městem v republice zvolna projíždí, přijímá ovace a 16. června shlédne jako vrchní velitel vojsk vojenskou přehlídku a na letišti skvělé ukázky letecké akrobacie.

Elmarita Oehlová, budoucí Divíšková

Stejně jako prezident, nespouští z letadel oči ani vysoký štíhlý muž s tmavými vlasy, sčesanými z čela, ostrým profilem a pronikavým pohledem. Karel Divíšek drží na rukou dvouletou dcerku Tamaru a prstem jí ukazuje podivné vrčící ptáky. Tamara krčí nos, ručkami si zacpává uši a po chvíli natahuje moldánky. Táta ji vrazí do náruče manželky. Elmarita Divíšková se usmívá, dobře ví, jak by manžel uvítal, kdyby malá tmavovlasá princezna projevila aspoň tisícinu zájmu o hlučné stroje, které krouží na nebi. Anebo ještě lépe – kdyby to nebylo děvčátko, ale chlapec. Co není – může být. Elmarita postaví Tamarku na zem. Je už těžká a Elmarita se musí hlídat. Nerada by druhé dítě porodila v osmém měsíci.

O měsíc později, v neděli 12. července 1936, se obloha zatáhla, jako by po ní pánbůh rozlil inkoust. Tentokrát na nebe zadumaně hledí Elmarita Divíšková.

Přemýšlí, jestli nepříjemný pocit v tříslech znamená, že bude opravdu rodit. Je zajímavé, jak se po dvou letech zapomenou porodní bolesti. Tanečnice Elmarita je útlá v bocích a porod je jí noční můrou. Bude dobrým zadostiučiněním, že přivede na svět kluka, kterého manžel postupně naučí plavat, potápět se, jezdit v autě a létat. Elmaritě je jasné, že prudká bolest znamená, že se na svět dere další, v pořadí už třetí silák Karel Divíšek, jinak to není možné! Ve chvíli, kdy v pravé poledne oblohu křižují blesky, v brněnské porodnici se ozve zakňourání. To poprvé zaplakala žena, kvůli které se muži budou chtít věšet. Už dvojnásobný otec Karel Divíšek je zaražený a miniaturní holčička – kvůli tomu, že měla nabeton být kluk – ještě nedostane jméno.

O den později hledí dvouletá modrooká Tamara na čerstvě narozenou sestřičku s nadšením v očích. Na miminko se těšila a od prvního momentu je zbožňuje. Věděla, že dostane sourozence, ale dvouletý mozek až teď chápe, co se vlastně stalo za zázrak.

„Dobytýnko!“ zvolá vesele.

Rychle přemýšlí, jak má té panence, která se kroutí v krajkované peřince, říkat.

Nina, první okamžiky s maminkou, r. 1936

„Nuna?“ pohlédne na pobledlou maminku a ta jen neurčitě pokrčí hlavou.

Tamara hledí na sestřičku jako u vytržení. Chce ji vytáhnout z postýlky a hned si ji odnést domů. Zklamaný Karel Divíšek políbí Elmaritu a s povzdychem pohladí novorozeně pod filigránskou bradičkou. Je bezradný. On, soudní znalec v oboru automobilismu a letectví, pomohl na svět dalšímu děvčátku? Ještě ke všemu takovému křehoučkému, s prstíky, které má starost uchopit, aby se nezlomily, s nosíkem jak vrabčí zobáček, s průhlednými spánky, pod kterými prosvítají modré žilky? Kde je spravedlnost?

Tunal zvedne starší Tamaru do náruče, aby se ještě jednou mohla pořádně podívat na nového člena rodiny. Kdyby se dalo pohlaví dětí naplánovat, anebo alespoň vybojovat, Karel Divíšek by měl samé bohatýry. Muž, který se stejně dobře pohybuje na suchu, ve vodě i ve vzduchu, se ve dveřích ještě jednou ohlédne na milovanou ženu a mrkne na ni. Nikde přece není psáno, že by dívky nemohly dokázat to, co chlapci. Svět ještě pocítí, co jeho dcery dovedou! Elmarita mu vrátí úsměv, ale zvednutým štíhlým prstem mu připomene: Jméno!

Elmarita svého muže miluje, ačkoli těžce stravuje, že se rád ohlédne po hezkých ženách a ony mu významný pohled opětují. Tunal má ve tváři vepsáno, že je milovník všeho nebezpečného, ale současně mu nechybí noblesa. Ve společnosti se chová jako ryba ve vodě. Má srdce dobrodruha, umí s kýmkoli navázat přátelství, často kuriózním způsobem. Díky mamince miluje hudbu, zbožňuje operu Carmen. Mezi jeho oblíbené zpěvačky patří Ema Destinnová. Kdysi v patnácti letech jí donesl do jednoho z brněnských hotelů kotě, a od té doby s ním tato zvláštní žena navázala přátelství. Jako vášnivá rybářka ho pozvala na Nežárku a společně chytali ryby – pro patnáctiletého dospívajícího jinocha nezapomenutelný zážitek. Tunal od té doby nevynechá jediný její koncert.

Nejmladší Divíšková je ovšem bez křestního jména i o den později.

Babička Alžběta Oehlová, říká si Elsa, maminka Elmarity, která s nimi žije v jednom domě, se zlobí: „Jméno má každá bugatka anebo aeroplán, a co dítě?“ Elsa navrhuje několik originálních jmen, sama svou dceru pojmenovala Elmarita podle Elmara Klose, s jehož maminkou se přátelila a ve stejnou dobu přivedly na svět potomka. Paní Klosová Elmara, paní Oehlová Elmaritu. „Tak už má jméno?“ útočí na zetě a na dceru. „Vždyť i ta malá má víc rozumu, než vy!“

Pravdou je, že když se rodiče nemají k činu, Tamarka svou sestřičku dál oslovuje Nuna. Karel, kterému přezdívky nejsou cizí – však mu odmalička říkají Tunal a jeho sestře Marii Puňa – si přemílá slovo nuna na jazyku. A třetí den, přes protesty, novorozená dcera konečně získává oficiální jméno: Nina Elsa Marie.

Jako by Nina tušila, že si táta přál syna, vrhá se po hlavě do všech činností, které jí nabízí. Nebojí se, když si ji táta posadí v autě na klín a nechá ji točit volantem, nemá strach, když ji hází do studené vody anebo učí šplhat. Nina tátu zbožňuje. Je dokonalý! Zvládne jakýkoli sport na světě! Nině se zdá neuvěřitelné, co táta všechno dokáže. Jezdí v autě i na motorce, plave, potápí se, zkoumá jeskyně, létá v letadle, lyžuje, boxuje, umí šermovat, bruslit… Odmalička nasbíral spoustu medailí a police se prohýbají pod získanými lesklými poháry ze všech možných závodů. Obdivují ho všichni, nejen všechny ženy široko daleko, ale i kluci ze sousedství. Dokonce si na něho hrají, běhají před domem po ulici a překřikují se: „Dneska jsem Divíšek já!“, napodobují zvuk motorky a letadla a žárlí, že takový urostlý zábavný frajer, jakým je závodník Tunal, je otcem dvou obyčejných holek.

Nina, Vánoce 1939

„Kolik ti je?“ zeptá se Niny jeden z uličníků, když visí na plotě a čeká na návrat táty.

„Či,“ ukáže Nina tři prstíky a uslyší výbuch smíchu.

„Čiči!“

Směje se jí i starší Tamara. Nina se nafoukne a vjede sestře do vlasů. Schválně ječí jako by ji na nože bral. Přestože Tamara se na rozdíl od malé Niny bojí vylézt i na kurník a v životě by neusedla na koně, ráda mladší, ale statečnější sestru pošťuchuje. Ta si příkoří nenechá líbit a brání se nesnesitelným vřískotem. Z podkroví, kde je vybudovaný taneční sál, vybíhá maminka a odtrhne dcerky od sebe. Elmarita umí být na rozdíl od bohémského Tunala přísná. Holky musejí do obývacího pokoje do kouta klečet. Obě ale dobře vědí, že jen do chvíle, než se v domě objeví táta. Nevidí rád, když jsou trestané, a tak těsně před tím, než v chodbě zahlaholí jeho hlas, máma nakoukne do pokoje a houkne na ně: „Už vstaňte, holky.“

Nina utíká k tátovi a s rozkoší mu hupne do náruče. Jako by až s jeho příchodem bylo v domě živo. S ním vstupuje do místnosti záhadná energie, která Ninu balí jako do peřiny. A není to tím, že jim táta často nosí z města drobné dárky nebo dobroty. Doma je tak nádherně! Nejradši by tátovi a mámě pořád visela na krku.

Karel s Elmaritou však mají spoustu aktivit. Tunal provozuje autoškolu a Elmarita je majitelkou taneční školy, zřízené v podkroví jejich domu. Ani jeden na děti nemá tolik času. Elmarita je v tanečním sále od tří do deseti do večera. Tunal brázdí se žáky autoškoly brněnské ulice často od rána až do noci. Na dcerky si oba udělají čas až večer a pečlivě dbají na to, aby svým holkám lásku rozdávali stejným dílem.

Elmarita a Tunal, výrazný brněnský pár

Člověk by neřekl, jak silný sportovní duch a schopnost podnikání se usídlí v synovi romantického poštovního úředníka, jakým byl křehoučký dědeček Karel Divíšek. Tunal by sice v životě nikomu nepsal veršované pohlednice, tak jak to dělal jeho táta, když si čile korespondoval s Petrem Bezručem, ale energii zdolávat vrcholky hor má jistě po něm. Však mu táta často vyprávěl, kolikrát s básníkem Bezručem pokořili Lysou horu! Byli tak často spolu, že když se veřejnost začala zajímat o to, kdo se skrývá za pseudonymem Petr Bezruč, podezření padlo i na Karla Divíška staršího. A geny po mamince Marii, která byla urputná Sokolka, jen zvýraznily Tunalovu touhu vyhrávat.

Dětství Niny je jak vystřižené z amerického románu. Dvoupatrová vila v brněnské ulici Slepá je plná soch, obrazů a hudby. Táta má svým způsobem chování Američana – úspěšný hezký mladý podnikatel, obletovaný ženami, s krásnou emancipovanou manželkou a dvěma rozkošnými dcerkami si užívá každé volné chvíle. Celé Brno ho zná a fandí mu.

V dětství Niny nechybí mrkací panny, krajkové ponožky a prázdniny u moře. Šťastná čtyřletá Nina se neohroženě vrhá do vln, a kdyby ji jednou rychle nevytáhla babička Elsa, bůhví, jak by to tehdy v Itálii dopadlo… Když Nina v sedmi letech vyhraje lyžařský běžecký závod na Českomoravské vysočině, kde se říká, že se děti rodí s lyžemi na nohou, dědeček Karel Divíšek napíše synovi básničku:

„Na Šturmové velká sláva, cožpak se nám vnučka vdává?

Dědoušek se zřídka smává, dnes však výská, psaním mává.

Radostná v něm jistě zpráva. Co chce TK, co chce více,

Nina už je přebornice.

Na závodech první byla, plaketu si vydobyla.

Ticho, vílo, ani muk! Žádné čurymuryfuk.

Dokud na Buchťáku sníh, ponech bleškám jarý smích.

Až se ozvou zjara ptáčci, nechť jsou z nich zas jarabáčci.“

Nina ve stopách otce

V přízemí žije maminčin bratr Zdeněk, zajímavý už tím, že má každé oko jiné: jedno hnědé, druhé modré, jeho žena a babička Elsa. Ta často vnučky zachytí, aby jim mohla ušít nové šaty. Je šikovná po své matce, švadleně Antonii Dittrichové. Prababičku Nina nezažila. Z vyprávění však ví, že to byla nesmírně podnikavá žena, na svou dobu velmi emancipovaná. Vdova se dvěma dětmi, která mužům říkala „kozli“, dokázala založit a udržovat módní salón Maison Dittrich na Veveří.

Babička Elsa o tom vnučkám často vypráví, když je horko těžko přesvědčuje, aby stály na židli s hlavou vztyčenou, jinak je píchne špendlík při zkoušce rozešitých šatiček. Salon Dittrich byl vyhlášený, kolik nóbl brněnských zákaznic si tu nechalo ušít róbu a kolik dívek tu od rána do pozdního odpoledne se skloněnou hlavou pečlivě špendlilo, stehovalo a šilo šaty pro zákaznice z vyšších kruhů! Babička Antonie totiž dobře věděla, co se nosí, a bedlivě sledovala módu. Pro látky a inspiraci pravidelně jezdila do Paříže. V pozdním věku svůj salón zrušila.

Jedna ze švadlenek – Mařenka Valinová, které se říká „malá Mici“ – dokonce najde v domě Divíškových útočiště, je jí pronajatý malý pokojík v prvním patře. Mici trpí růstovou poruchou, není o nic vyšší než desetileté dítě, má ale zlaté srdce, je hluboce věřící a velmi pracovitá a milá. Nina ji zbožňuje a dost často se kolem ní motá, když večer Mici v kuchyni pomáhá vařit. Tunal v kuchyni nikdy nepomáhá, ale zato se ženy můžou spolehnout, že donese to nejlepší maso, protože zná všechny dobré řezníky ve městě.

Babička Elsa a máma Elmarita děvčatům často šijí nové šatičky. Tamara i Nina nesnáší, když je měří a rozešité šaty zkoušejí, točí se netrpělivě s roztaženými pažemi kolem dokola, obě z toho můžou vyletět z kůže. Maminka není tak zručná jako babička, látku na nich doslova modeluje, a špendlíky, které se jim kvůli vrtění často zabodnou do kůže, holky bytostně nesnáší. Dodnes, když Nina zkouší kostým v divadle, je velmi netrpělivá a kostymérky odstrkuje: „To už je dobrý, nechte to být!“ Po prababičce Nina zdědila vkus, umí se dobře oblékat a ladit barvy, ale jistě proto, že v dětství jako „modelka“ trpěla, zprotiví se jí šití natolik, že se o vlastní tvorbu šatiček pro dcery nikdy později ani nepokusí a děti utrpení na židli s rozpřaženýma rukama nevystaví.

Domem se stále ozývá dětský povyk, protože maminka dává hodiny tance nejen dospělým ženám, ale i holčičkám od tří let.

Každý den se schodiště a parkety v podkroví otřásají dusotem jejich nohou. Elmarita dbá na to, aby rytmika měla dobrý zvuk na všech frontách, proto se každý týden všechny ženy v domě plazí po parketách, drátkují a leští je umělým tukem, který si nabírají z obrovského kýblu s nápisem Ceres. Za války malá Nina způsobí malér, to když se venku chlubí, že mají doma velký hrnec sádla. Ještěže jí to dospělí včas vysvětlí, Nina pochopitelně netušila, že za schovávání potravin by jim hrozil provaz. Drátkování parket je vražedné, jednoho dne Tunal s úlevou pro všechny kupuje stroj na leštění parket.

Doma je živo! Zatímco Tunal klidně pouští na plné pecky z rádia dechovku, Elmarita dopoledne často sedí u klavíru, hraje dokola skladby Fibicha, Foerstra a Janáčka a s Ninou za zády vymýšlí choreografie.

Nina roste, je ukřičená, hubená a neposedná, ještě nechodí do školy, ale odpoledne běhá k mamince do rytmiky a přemlouvá ji, aby směla vystupovat se staršími děvčaty.

„Až ti bude třináct.“

Kdy jí bude třináct let? Nina se děsí a počítá na prstech, ani obě ruce jí k tomu nestačí. Třináct jí bude za nekonečně dlouho! Je jí teprve pět!

Nina je jak opička. Strašlivě ráda se předvádí a je přešťastná, když se jí povede lidi rozesmát. Tamara toho umí dobře využít. Když se u nich sejdou tátovi přátelé, děvčata připraví divadelní představení. Za vínovým sametovým závěsem v obývacím pokoji se dlouho chystají, Nina kývá, jasně, vím, už chci hrát! Představení je improvizace, do které zapojí i černého francouzského pudlíka Puka, který za hudby puštěné z gramofonu tancuje na zadních a čeká, kdy konečně dostane kostku cukru, kterou holky teď, v době války, kdy se začalo šetřit, v kuchyni sebraly tajně. Muži se smějí a tleskají, obzvlášť když malé Divíškové vystoupení zakončí horlivě vlastenecky: „Zdarem, zdar, nazdar!“ Návštěvy se u nich střídají jak na běžícím pásu a holky v nich najdou vděčné publikum.

Nina bude herečka, to je jasné. Po tisící se prohlíží v zrcadle. Může být herečka, když je tak nemožně ošmikaná, hubená a ošklivá?! No, když se nebude v divadle líbit, bude chytat v Africe zvířata pro safari! Ale k divadlu by přece jen radši… Zamračeně bleskne okem po hezké sestře, která cosi maluje křídou na velkou dřevěnou černou tabuli, která jim visí v pokojíku na zdi. Schválně čmáranici zakrývá loktem. Když už je Nina dostatečně blízko, naopak se s obrázkem vytasí. Blebleble! Ach, bílé na černém je tu čert i s rohy a jazykem až na břicho.

„Čert, vidíš?! Je tady!“

„Nene!“

„Je tady, v pokoji!“

Tamara se tváří hrozivě, jako by opravdu pod postelí schovávala rohatého. Nikdy by nepřiznala, že ona sama se vlastních výmyslů bojí příšerně!

„Čert!“ zaječí Nina a letí ke dveřím. Tamara pro jistotu běží za sestrou. Musí její vřískot nějak vysvětlit, jinak bude zase klečet, ale hlavně pryč od hrůzostrašného čerta! K rodičům do pokoje vtrhnou současně a obě se vrhnou na tátu. Ten je okamžitě zkrotí a snaží se ubrečené Nindě Špindě Culifindě vysvětlit, že ošklivá káčátka musejí být o mnoho chytřejší než ta krásná… Věta, kvůli které se Nina v budoucnu bude učit na samé jedničky. Holky svého tátu milují i proto, že neohroženě vtrhne do jejich pokojíku a čerta přes jeho protesty smaže rukávem košile.

Dvě budoucí umělkyně Tamara a Nina

Tunal s Elmaritou, babičkou Elsou a pudlem Pukem tvoří dětem báječný dokonalý svět, prodchnutý láskou a porozuměním.

Nina netuší, že kolem nich zuří válka. Neví, kolikrát byl táta v nebezpečí, nejen kvůli svým adrenalinovým sportům, ale i kvůli tomu, že v noci poslouchá zakázaný Hlas Ameriky. Pro spravedlivého Karla je německá okupace nesnesitelná. Vždyť i proslulá vila Tugendhat, která stojí nedaleko jejich domu, připadla Říši a je obsazená gestapem. Židé z okolí zmizeli neznámo kam a v jejich vilách si nacisti zřídili byty a kanceláře.

Jednoho dne se Tunal vrací z práce domů a je neobvykle zamlklý. Nina se až mnohem později dozví, že její neohrožený táta zmlátil na náměstí Svobody v Brně esesáka, který mu plivl na auto s nápisem DIVÍŠKOVA AUTOŠKOLA. Karel Divíšek ví, že může přijít pohroma.

Po bombardování Brna v listopadu 1944 se Tunal rozhodne dům, který v roce 1930 prarodiče postavili, se ženou a dcerami opustit. Odjíždějí v tichosti v šest ráno ke kamarádovi do Nového Města na Moravě. Ubytují se tajně v hotelu a rodiče několik dnů přemýšlejí, co bude dál. Nina s překvapením hledí, jak táta, přestože má zvířata moc rád, v hotelu nenápadně nakopne zrzavého kokršpaněla Sentu, patřícího esesákovi. Nina se až v dospělosti dozví, že den po jejich odjezdu si pro Tunala do brněnského domova přišlo gestapo na udání horlivého souseda nacisty Balera… Jinak důslední okupanti jako zázrakem Karla Divíška nevypátrají.

Tunal prozíravě zařídil ještě jeden přesun, a to na faru do Německého (Sněžného) na Moravě. Nina tu objevuje nádherný svět u mladého kaplana Doubka. Každé ráno chodí šlapat do kostela měchy varhan a brzy umí celou latinskou mši nazpaměť. Jaké je pro rodiče překvapení, když ji za to báječný Doubek naučí mastit karty… Nině nevadí, že je bída, nikdy nebyla velký jedlík, poslušně polyká den co den brambory a nešklebí se ani nad houbami. Na faře se šťastně dočkají konce války.

Mohou se vrátit domů. Není auto ani benzín, Tunal jede povolán vojenským úřadem obhlídnout situaci na jednom z koní, kterých se kolem vesnice potulují desítky a které tu zanechali rumunští vojáci, co přijeli osvobozovat republiku v povozech tažených koňmi. Z Brna přijíždí Tunal jako vždy s úsměvem, ale ukazuje zafačovaný palec pravé ruky. Neřekne, jak málo ho dělilo od smrti, kdyby neseskočil z koně a kdyby jedna z posledních německých kulek letěla jen několik centimetrů vlevo… Takhle to odnesl jen prst ruky, svírající opratě.

Vracejí se domů, i když dům je v troskách. Bůhví, jak by to dopadlo, kdyby zůstali v Brně. Tunal se pustí do oprav, vše se vrací do starých kolejí, jako by se běsnění, které schvátilo celou Evropu, světa kolem Niny vůbec nedotklo. Táta kupuje od Američanů dva jeepy, které natře světlou barvou slonové kosti a znovu opatří hrdým nápisem DIVÍŠKOVA AUTOŠKOLA. Má zase mnoho obdivovatelů, zejména brněnských kluků, kteří číhají, až se Tunal vrátí z kanceláře na Cejlu, naloží je na jeep, a bude s nimi brázdit poklidnou brněnskou ulici s názvem Slepá a drncat s nimi nahoru i dolů po kamenných schodech v ulici Schodová. Po návratu z koncentračního tábora se do suterénu přistěhuje Božena Komárková, sestra manžela Puni, Oldy Komárka. Vynikající česká filozofka a celoživotní bojovnice za lidská práva. Nina za ní ráda běhá a vyrábí s ní figurky ze střídek chleba.

Tunal s nezbytnou cigaretou

Nina nastupuje do obecné školy na náměstí 28. října v Brně, za války pojmenovaném Winterhollerplatz. Se žádným předmětem nemá nikdy problémy, zato udržet si dobrou známku z mravů je nad její síly. Za velký fór považuje přemluvit spolužáky, aby do školy přinesli budíky a nastavili je na zvonění deset minut před koncem vyučování… Poznámky typu: „Provokativně se směje“ anebo „Padá ze židle, i když to není nezbytně nutné! Podepište!“ ji doprovází celou základní školou. Tunal poznámky s povzdychem podepisuje a neodpustí si vzkaz pánům učitelům: „Podepisuji, i když já ze židle nepadal. Divíšek.“ Táta je na rozdíl od mámy dobrotisko. Nad vysvědčením s dvojkou z chování často dumá: „Tak nevím, jestli ti mám dát desetikačku anebo pohlavek!“

Tunal své dcery nikdy nepohlavkuje, výjimku učiní až o několik let později, když se jedné noci nemůže dočkat Niny, vracející se z tanečních v Žabovřeskách. Když se konečně rozjařená dcerka hluboko po půlnoci objeví, vynervovaný Tunal jí vrazí facku…

Nina je třídní šašek, udělá všechno proto, aby se kamarádi smáli a měli ji rádi. Učitel na ni dokonce žaluje, když spolužákovi Pavlovi Tichému v první třídě vlepí pusu. Je to však její první a na dlouho poslední výstřelek směrem k opačnému pohlaví. Kluky si nepouští k tělu. Nikdy se nevdá, protože bude mít vlastní divadlo a to se s manželstvím neslučuje! Stejně žádný z nich není jako táta, tak co! Nině vůbec nevadí to, co babičce Else – že je táta hlučný, směje se na celé kolo a občas mluví hrubě. Z jeho úst jadrné nadávky ztrácejí svůj hanlivý smysl a stávají se přesně tím pravým vzácným kořením, které tvoří osobnost člověka. A Karel Divíšek je v očích Niny dokonalý.

Mezi největší Nininy kamarádky patří Hanka Všetečková a Lenka Vágnerová, budoucí manželka malíře Bohumila Matala, jednoho z významných brněnských rodáků. Zatímco s Lenkou se dá tak báječně válet v kalužích, Hanka Ninu oslnila tím, že čte – a to prosím ne knihy pro děti, ale tlusté romány pro dospělé. Nina jednoho dne zkusí z tátovy knihovny taky vytáhnout těžký svazek Hugových Bídníků a k překvapení všech se do dojemného příběhu opravdu začte. Od té doby se z ní stává vášnivá čtenářka a mezi vážnou literaturou louská jednu detektivku za druhou. Na důkaz toho, že si táta všiml, že rázem vyrostla, dostává k devátým narozeninám dárek hodný zralé ženy: manikúru!

Karlovi Divíškovi se daří. Vlastní několik aut, motorek a z UNRRY dokonce dostává osobní letadlo. Věnuje se stovce činností najednou. Bůhví, jak může pořád stačit s dechem, obzvlášť když si zapaluje jednu Partyzánku nebo Lípu od druhé.

Zatímco Elmarita trne při každém manželově výjezdu z domova, Karel se směje. „Ale Rituško, mně se přece nikdy nic nestane. Odvážnému štěstí přeje.“

Nina aristokratka? Divoženka!

Tomuhle tvrzení uvěří i Nina. Proto ve dvanácti letech odvážně skočí do přehrady, aby vylovila hodinky, které tam táta schválně hodil. Nina bez váhání hupne do vody, urputně se snaží dostat ke dnu. Sláva! S vypětím sil sbírá ze dna tátovy cibule, nesnesitelně jí však lupne v uších a na hladinu vyplouvá s poraněnými ušními bubínky…

Tamara, Elmarita a Nina

Ve třinácti ji táta naučí řídit auto a dokonce jí občas předá v letadle knipl. Karel Divíšek je i s dcerami na letišti jako doma. Nelétá jen pro svou vlastní zábavu, ale na žádost rodičů bere do kabiny děti nemocné černým kašlem. Bůhví, co ve vzduchu na kašel platí, ale ta informace se velmi rychle rozkřikne a je pravda, že let či snad lépe změna tlaku nemocným pomáhá.

Nina jde v otcových šlépějích, hraje volejbal, plave, lyžuje, bruslí, ale na druhou stranu recituje, zpívá, hraje na klavír a tančí. V duši ví, že se jednou bude věnovat jen divadlu.

Odmítne dalšího nápadníka – o osm let staršího veslaře Vaška Vašáka. Jednadvacetiletý mladík je do ní zamilovaný až po uši – když Nina jede s tátou v autě, Vašek je pronásleduje na kole. Tunalovi se urputný milovník zamlouvá, rád by, aby pro něho Nina „dorostla“, ale přesvědčit ji se mu vůbec nedaří. Po vážné nehodě ve veslařském klubu, kde na maminku Elmaritu a sestru Tamaru při bouřce spadne plechová střecha a obě je téměř zabije, Vašek trpělivě čeká na Ninu před nemocnicí. V domnění, že je vhodná situace k tomu rozrušenou milovanou dívku políbit, snaží se ji obejmout. Ninu jeho chování rozčílí natolik, že se rozmáchne a jednu mu vlepí. Vašek je zničený, ale přesto se nevzdává. Tunal dusí smích, když slyší pod okny Vaškův nakřáplý bolestný vzlyk: „Mám život v prdeliii…“

Babička Elsa, maminka Elmarita, Nina a Tamara

Nina se pere se školou a školními reformami, které v Československu třikrát po sobě během několika let zavádí komunistický ministr školství Zdeněk Nejedlý. Nina nastupuje na reálné gymnázium, přesto však v roce 1952 maturuje na jedenáctileté střední škole v brněnské čtvrti Tábor, ve svazácké košili, bez které by studenty nepustili před komisi. Kromě češtiny, ruštiny a matematiky úspěšně složí zkoušku i z fyziky, předmětu, který si žádná z kamarádek netroufla vybrat.

Nina využila potenciálu jednoho z nápadníků sestry Tamary, atomového fyzika doktora Jaromíra Juny. Zatímco mnoho měsíců Tamaře marně vysvětloval bouři ve vlastním srdci, fyzikální zákony její mladší sestře objasnil během třech hodin velmi srozumitelně. Jaromír posléze pracoval v Ústavu jaderného výzkumu v Řeži, sedával tam dlouho do noci jako poslední, míval pokyny od kolegů: „Jardo, zhasni světla, zamkni.“ Polovinu zapomínal. Proto mu jednou dali do bot velký klíč od dveří. Jaromír si přesto ničeho nevšiml. V noci přišel domů a povídá své ženě: „Haničko, mě ty boty dneska hrozně tlačí.“ Byl to naprosto vědecky zmatený muzikant – cellista.

Nina, r. 1949

V posledním ročníku středoškolského studia Nina s nelibostí zjišťuje, že se jí líbí krásný modrooký Pavel Rožek, sen mnoha dívek. Snad proto se rozhodne přestat si ho všímat. K Tunalově radosti hraje volejbal jako o život, s oddílem dokonce vyhrají mistrovství republiky, závodně plave a jak patří k bontonu brněnské smetánky, chodí na soukromé hodiny francouzštiny. O tom, jak Ninu vidí její kamarádi, svědčí jednoduchá písnička, kterou o ní složili na prázdninovém jazykovém kursu na zámku ve Velkém Meziříčí:

„Tvarem, podobá se bidlu – hej!

Věčně chodí pozdě k jídlu – hej!

K rybníku vždy první letí – hej!

Jen když ovšem nebaletí… hej!“

Nina hraje s ochotníky divadlo a chodí do pěveckého souboru Mír. Táta, přestože by v ní radši viděl po vzoru sestry Milady magistru farmacie, když už ne automobilovou závodnici či potápěčku, jí v hraní nebrání, ale často si ji dobírá: „A, naše Ferbaska se v křesle učí roli…“ Nina bojuje s hrůzostrašnou trémou. Po prvních zkušenostech na prknech, která znamenají svět, v ochotnickém spolku v Žabovřeskách, kdy se objeví v jedné z obrozeneckých her Václava Klimenta Klicpery, statuje ve Státním divadle ve Večeru tříkrálovém. Divíškovi mají předplatné do brněnského divadla, Tunal své ženy poctivě doprovází, ale po představení si neodpustí komentář: „Oni tam tak mrskají nožičkami…, to je legrace.“ Nina se na tátu zlobí, ale ví, že divadlo je jí osudem.

Politický zvrat v roce 1948 přinesl Divíškovu podnikání zkázu. S velkým sebezapřením odevzdává své stroje komunistické správě, kus za 8 korun… Ztráta životních vlastnoručně vybudovaných jistot ho zlomí natolik, že se rozstůně. Náhle ho bolí celé tělo, nemůže chodit, podrobí se operaci kolene a po celý rok hledí smutně do krbu. Záchrana přijde z Akademie věd. Karel Divíšek dostává zaměstnání – díky bohaté potápěčské minulosti se stává správcem provozu Moravského krasu. Je však zasmušilý, náladu mu nespraví ani fakt, že jako jediný smí v Punkvě chytat pstruhy…

Mamince Elmaritě prokvetly vlasy šedými prameny a Karel Divíšek se už nevrhá ze svahu na lyžích jako kdysi. Je zádumčivější, jako by z něho něco vysávalo energii. Elmarita ho občas pozoruje se starostlivou vráskou na čele. To ji pak Tunal rychle bere za ruku a se šibalským úsměvem zamručí: „Ale stejně tě mám rád, ty vykopávko moje…“

Pudlíka Puka Prvního vystřídal Puk Druhý a Puk Třetí. Holky Divíškovy vyrostly. Tamara, která jako malá o prázdninách tak ráda plácala z jílu hliněná miminka, je v jedenácti letech přijata do ateliéru národního umělce Vincence Makovského. Dostává se na umělecko-průmyslovou školu do Uherského Hradiště, ale protože se podle tehdejšího nařízení musí sblížit s dělnickou třídou, nastupuje na praxi do národního podniku Sklo a porcelán. Diplomovou práci vyrábí v obrovských pecích v keramických závodech v Poštorné. Ačkoli si to na počátku vůbec nemyslí, pece v Poštorné budou jejím osudem. Nakonec tu zakotví na padesát let a úspěšně vytvoří mnoho velkých plastik, které budou zdobit školy, školky, zdravotní střediska a parky nejen v Brně, ale na celé Moravě i v Bratislavě.

Nina se hlásí na JAMU. Před porotu ji vede o rok starší student, budoucí úspěšný herec Pepa Somr, který ještě po létech dává k dobru historku, jak to hubené stvoření, samá ruka, samá noha, neohroženě spustilo vysokým dívčím hláskem: „Viktor Dyk – Země mluví,“ aby po krátkém úklonu hlavy spustilo rozhořčeným basem: „Tvrdá matka byla jsem tobě! Těžce chléb jísti dala!…“ Komise má co dělat, aby se neodbourala. Přichází telegram o přijetí, ale nakonec v Brně čtyři roky po sobě neotevírají první ročník JAMU. Nina jeden rok stráví na brněnské univerzitě a studuje dějiny umění a filozofii, ale rok poté odjíždí do Prahy ke zkouškám na DAMU.

Tunal ji veze na nádraží.

„Vrať se se štítem nebo na štítu, rozumíš?“ mrkne na ni. Nina kývá. V hlavě má zmatek, jako by si náhle nepamatovala ani jednu větu z pečlivě naučeného monologu svaté Jany, z pohádky Povídání o pejskovi a kočičce nebo báseň Viktora Dyka Země mluví. Celou cestu si mumlá „Tvrdá matka byla jsem tobě. Těžce chléb jísti dala. Nehýčkala jsem robě…“

Snad hlavně proto, že je díky mamince velmi dobře připravená především na pohybové zkoušky a smysl pro rytmus má téměř absolutní, Nina je k velkému překvapení přijata. Radost jí kalí to, že pojede pryč z domova, daleko od rodičů, které miluje. Duší brněnský patriot musí v první řadě skousnout, že bude žít v hlavním městě a bude si muset zvyknout na jeho zkažené obyvatele. Aspoň takový dojem získala kvůli několika fiflenám z fakulty, které na chodbě zaslechla chladnokrevně pomlouvat spolužačku, jíž před chvílí s medovými úsměvy chválily svetr. Tohle by se v Brně nikdy nestalo! – zuří Nina.

Kvůli nemoci prošvihne začátek školy, považuje tedy za důležité, aby se spolužákům představila individuálně.

„Ahoj, byla jsem nemocná. Já su z Brna a jmenuji se Nina Divíšková. Co to kreslíš?“ zeptá se tmavovlasého kluka v brýlích, když obejde celou třídu. Mladík v rohu učebny však dál cosi čmárá na papír a nezvedne ani oči. Nafoukanej idiot, s tím v životě nepromluvím! – pomyslí si Nina a zamračeně odchází do lavice. Netuší, že Jan Kačer nemohl překonat stud a zvedl oči, až když se otočila. Zamyšleně si štíhlou dívku s antickým profilem prohlíží, v modrém baretu a modrém kabátku s kožíškem vypadá cizokrajně. Tak bacha, ta bude nebezpečná, blikne mu v hlavě.

Nina bydlí sama v podnájmu, je pečlivá studentka, poctivě navštěvuje všechny přednášky, ale i Národní divadlo, obdivuje umění profesora Lukavského, Dany Medřické, Jiřiny Šejbalové… a to, že se jí dvoří student režie Honza Kačer, nese s nelibostí. Honza je naštěstí trpělivost sama a rozhodne se Ninu zpracovávat pomaličku, ale usilovně.

Nina je domácí mazánek, každý víkend jezdí do Brna. Jednou jede Honza s ní a má možnost konečně poznat zbožňovaného Tunala.

„Zdar! Kdo jsi? Ke který patříš?“ stiskne mu Karel Divíšek ruku. „Dali ti něco nažrat? Tady si to musíš hlídat sám, tady se drží dieta! Otevři si lednici a něco si vezmi.“ Nina se zubí a vítězoslavně pohlédne na Honzu. Má jedinečného tátu!

V létě 1956 Tunala rozbolí rameno. Přisuzuje to věčnému průvanu v autě.

„Tak ahoj, zase za týden,“ řekne, když svou budoucí herečku na začátku druhého ročníku veze k vlaku do Prahy. Nina kývne, popadne brašnu, vystoupí z auta a zamíří k nádraží. Ani se neohlédne. Za několik dní dostává telegram. Táta je v kómatu. Upadl do něj zcela nečekaně po třídenní prudké nevolnosti. Nina okamžitě sedne na vlak, ale se zbožňovaným tátou už bohužel nikdy nepromluví.

24. října 1956 čtyřiapadesátiletý Karel Divíšek umírá. Neléčená nemoc s názvem agranulocytóza, prudká leukémie, tzv. potápěčská nemoc, přemohla muže, o němž nikdo nepředpokládal, že zemře na lůžku, ale že se zabije při některém z nebezpečných sportů, které provozoval.

Zemřel muž milovaný mnoha ženami, z nichž pro ty nejbližší nastal konec světa. Nině na věky uvízne v hlavě podivuhodný obrázek. Při pohřbu si všimne množství veverek, které se na Ústředním hřbitově náhle objeví. Jako by sem přiběhly ze Salmovky ty, které Tunal krmil za okny své kanceláře v domku při ústí Macochy. Když se o tom Nina později zmíní Tamaře, ta kroutí hlavou: ne, ona žádné veverky neviděla, je to naprostý nesmysl. Je možné, že nám rozechvělá mysl dokáže přivolat obrazy, které nemají s realitou nic společného, a přesto o nich nepochybujeme? Kdo ví…

Nina je odchodem táty zdrcená. Oblékne si černé šaty a je rozhodnutá je nikdy nesundat. Fotografii táty si postaví na noční stolek a vede s ním nekonečné noční rozhovory. Maminka Elmarita ze zoufalství rozdá poháry, které zdobily celou stěnu pokoje, Tunalovým přátelům. Tamara zahání smutek tak, že si představuje, jaký tátovi jednou vlastnoručně postaví pomník. Po letech to skutečně udělá.

Po neskutečných dvou letech truchlení Ninu na chodbě divadelní fakulty zastaví Vlasta Fabianová: „Poslechněte, Divíšková, s těmi černými šaty to přeháníte. Zítra přijďte v něčem barevném.“

Nina sklopí hlavu a profesorka dodá: „Uleví se vám.“

Dlouho do noci Nina diskutuje s tátovou fotografií, a rozhodne se poslechnout. Úleva se opravdu dostavila. A neoddychla si jen Nina, ale i Honza Kačer, který na chvíli, kdy se jeho milovaná Divizna vzpamatuje, trpělivě čekal.

Hrob Tunala

Vzpomínka na křest, Puňa s Ninou, r. 1936

Zdeňek Oehl strýc, babička Elsa Oehlová, Tamara, Elmarita, teta Milada Divíšková, Tunal, sestřenice Tunala Drahuša, babička Marie Divíšková s Ninou a dědeček Karel Divíšek

Nina s dědečkem Divíškem, hrdým členem Sokola

Radost rodičů: Tamara s Ninou

Janáčkova Říkadla – dvanáctiletá Nina

Table of Contents

1 Můj táta – moje láska (1936–1956)

2 Divadlo – moje touha

3 Moje děti – moje radost

4 Tři sestry

5 Manžel – můj osud

8 Přátelé

Kde jste mohli Ninu vidět