Můj dlouhý běh

Daniel Orálek

A

Luboš Brabec

Tuto knihu chci věnovat všem, kteří mi pomáhali uskutečňovat běžecké a ultraběžecké sny. Rodině, trenérům Jiřímu a Františkovi, těm, co mě sponzorují a sponzorovali, a především partnerce a přítelkyni Renatě.

Obsah

Předmluva k druhému vydání

Pod sochou krále Leonidase

Kluk bez talentu

Dopis od trenéra

Mistrem republiky se stává...

Se lvíčkem na prsou

Od VŘSR k Palachovi

Vyhaslý oheň

Restart

Úvodní lekce ultramaratonu pro začátečníky

První stovka

Maraton a spol.

Bolí to? No a co…

Cestou do Údolí smrti

Badwater

„Na co při běhu myslíte?“

Pětkrát po stopách Feidippidových

Trailová trápení

Na dno Měděného kaňonu

Jihoafrický běžecký svátek

Hledání

O autorech

Autorská práva

Předmluva k druhému vydání

Rukopis prvního vydání téhle knížky jsem dolaďoval v červenci 2014 při týdenním pobytu v Budapešti. Přišlo mi jako dobrý nápad odjet do země, z jejíhož jazyka rozumím asi čtyřem slovům. Na absolutní soustředění při editaci, korekturách a dopisování posledních vět v kavárnách je to myslím ideální.

Bydlení jsem si našel u jedné rodiny přes tehdy se teprve rozmáhající platformu Airbnb. Klidná čtvrť, poslední patro v činžáku, samostatný pokoj s psacím stolem a vstupem na terasu, odkud je krásný výhled na město. Paráda. Když jsem vstoupil do bytu, hned jsem věděl, že tam bydlí běžec. Obvykle to není složité poznat. Stačí mrknout na zástup maratonek obklopujících botník.

Balázs, majitel bytu, má běhání opravdu rád. Ujistil jsem se v tom při cestě do patra, kde na zdi u schodiště byly namalované postavy Haileho Gebrselassieho a Paula Tergata, i s osobními rekordy. Dali jsme se do řeči a brzy jsme přešli ke společnému hobby. Vyprávěl jsem, že běhání mě docela zajímá a že do Budapešti jsem přijel hlavně proto, abych tam o něm dopsal knížku, tedy přesněji řečeno o ultramaratonu.

Načež mi Balázs položil jednu z posledních otázek, jakou bych v té chvíli čekal:

„Do you now Danel Oralek?“

Překvapeně jsem ze sebe vysoukal, že právě o něm tu knížku píšu.

Nebudu vám tvrdit, že Dan je v Maďarsku nějak zásadně populární. Spíš byla obrovská náhoda potkat člověka, který ho zná. Asi jako trefit řekněme druhé pořadí ve Sportce. Kdyby o rok dřív Balázs taky neběžel z Atén do Sparty, pochopitelně by o něm nevěděl.

A tak se stalo, že vůbec první článek o knížce vyšel v maďarštině, protože můj budapešťský hostitel kromě jiného i točí dokumenty a píše.

K českým a slovenským čtenářům se Můj dlouhý běh vydal 18. září 2014. Pár dnů po Danově čtvrtém vítězství na stovce ve Winschotenu. Skoro to vypadalo, jako bychom datum křtu i výkon v Nizozemsku z propagačních důvodů pečlivě naplánovali předem.

Když jsme se v počátcích bavili o nákladu, neměli jsme velké oči. O to víc nás zájem o knížku překvapil. Ačkoli jsme ji nejprve neprodávali přes knihkupeckou síť, všechny kousky byly pryč za tři měsíce. Pak přišel první dotisk, druhý, třetí... Celkem jsme jich udělali šest. Ve spolupráci s nakladatelstvím Walker & Volf jsme vydali i audioknihu, krásně namluvenou hercem Zdeňkem Velenem.

Ale čísla z prodejů nejsou podstatná. Věřte, že pro autory mnohem víc znamenají ohlasy čtenářů. Setkávali jsme se převážně s pochvalnými až nadšenými. V e-mailech, recenzích, na sociálních sítích i na víc než desítce autogramiád a přednášek. Měl jsem ohromnou radost, že Danův příběh oslovil tisíce běžců všech výkonnostních skupin. Že je zaujalo vyprávění člověka, který není profesionál ani mediálně provařená tvář, a snad právě proto se na své běhání dokáže dívat bez nasládlého patosu, s nadhledem a humorem. Že ocenili jeho bezprostřednost a upřímnost.

Danův dlouhý běh ovšem neskončil rokem 2014. I proto jsme se letos rozhodli vydat druhé, rozšířené vydání. Jak zjistíte z posledních kapitol, nebyly to zrovna sezony naplněné osobními rekordy a radostným křepčením na stupních vítězů. Přibylo nepovedených závodů vyjádřených zkratkou DNF, přibylo zklamání a lehké frustrace. I to však k vrcholovému běhání patří, a k ultramaratonu zvlášť. Pochybnosti, překonávání překážek a hledání naděje na cestách, které mizí kdesi za obzorem, ale nakonec přeci jenom vedou do cíle.

Stejně jako před čtyřmi roky věřím, že v Danově příběhu najde inspiraci každý běžec. Ať se právě chystá na pátý ultramaraton, nebo teprve nesměle sčítá svoje první kilometry. Protože na plnění našich běžeckých snů není nikdy pozdě. I o tom vypráví Můj dlouhý běh.

Přeji vám příjemné čtení.

Luboš Brabec,

spoluautor a nakladatel

Pod sochou krále Leonidase

Na checkpoint číslo 47 přibíhám na prvním místě. Za mnou jsou tři stovky dalších závodníků. Tři stovky běžců, kteří se vydali za dobrodružstvím jménem Spartathlon 2012. Z Atén, od úpatí Akropole, jsme odstartovali při rozednění, odpoledne jsme minuli Korint a zítra máme doběhnout do Sparty.

V nohou mám 160 kilometrů a už dlouho vedu v nejprestižnějším ultramaratonském závodě na světě. Snažil se s ním poměřit snad každý, kdo v téhle disciplíně něco znamená. Kouros, Jurek, Cudin… Měl bych být v naprosté euforii. Ale nejsem. Vím, že je něco špatně. Vím, že se blíží okamžik, kdy se všechno zlomí.

Vlastně si nejsem jistý, jestli uvidím cíl.

V tom je skryto nejpůvabnější kouzlo ultramaratonu. I jeho záludnost. Že nikdy nevíte. Na osmdesátém kilometru se cítíte jako světový rekordman, ale za hodinu lezete po čtyřech.

Teď mám blíž k tomu druhému. Je mi hodně zle. Žaludek vyhlásil stávkovou pohotovost už před dvěma hodinami. Přede mnou je řecká zářijová noc a 86 kilometrů. Budou dlouhé, nepředstavitelně dlouhé.

Na checkpointu si sedám do připravené židle. I takový pohyb bolí. Sám ho nezvládnu. Dostávám křeče do zad a ostatní mi musejí pomoct. Přemýšlím, co dál. Teď mě čeká Mt. Parthenio, nejvyšší bod závodu, a je mi jasné, že v takovém stavu se nahoru nedostanu. Ve stanu vidím lehátko a deku. Jo, třeba mi to pomůže. Na chvíli si lehnout. Žaludek se v horizontální poloze uklidní a začne zase spolupracovat.

„Jenom na pět minut,“ říkám Renatě, Ivošovi a Vaškovi, kteří mě doprovázejí. Je to povel i prosba zároveň. Potom mě musejí vzbudit, jinak naberu velkou ztrátu. Nebo se možná už nezvednu.

Po chvilce čas na oddych o deset minut prodlužuju. Nespím. Jenom mám zavřené oči a odpočívám. Neskutečná slast.

Chabě zavelím a jdeme k židli. Nechám se znovu posadit. I když je venku pořád horko (ještě při stmívání ukazoval teploměr třicet stupňů), třesu se. Zimnicí i únavou. Drkotající zuby musejí být slyšet daleko v okolí. Nejsem schopen se ani sám najíst. Neudržím kelímek a lžičku. Ruce se mi klepou jako alkoholikovi, který si ráno jde pro vyprošťováka.

Renata se mě snaží nakrmit. Polknu čtyři lžičky sladké rýže a to je všechno. Víc nemůžu. Nedokážu se ani převlíct. Tílko musí dolů a místo něj na noc tričko s dlouhými rukávy. Každý pokus o svlečení ale končí křečemi. Do rukou, do zad. Tělo nezvládá jiné pohyby, než je běh nebo chůze. Když dám ruce do stran, projede mnou bolest. Naštěstí mám Renatu a kluky. Běžet takový závod bez podpůrného týmu musí být hrozné.

Hlavou se mi honí, jak se asi vydrápu na ten kopec. Je to kozí stezka. Rozbitá, prašná, kamenitá. Pokud zkolabuju, žádné auto se ke mně nedostane. Tyhle pochybnosti si raději nechávám pro sebe. Nechci ostatní moc děsit. Vidí, že mi není úplně dobře, ale myslím, že netuší, do jakého dna se řítím.

Pokývám hlavou, že běžím dál. „Ještě to zkusím,“ hlesnu. I když jsem ve stavu polovědomí, stihnu zaregistrovat, že během zastávky se přede mě dostali Tetsuo Kiso, Thomas Stu a Lizzy Hawkerová. Ale je mi to fuk. Vím, že boj o přední místa pro mě skončil.

Začíná mi úplně jiná bitva.

Renata s klukama mi nasadí čelovku, podepřou mě z boku, postaví ze židle na nohy – a můžu zase běžet. Tedy spíš jít. Při cestě do kopce bojuju s rovnováhou a místy mám strach, že zahučím dolů mezi kameny. Trochu mě uklidňuje, že každého půl kilometru hlídkují pořadatelé. A že se mi lehce ulevuje. Cítím, že jsem z nejhoršího venku. Není mi dobře, ani zdaleka, ale začínám sám sebe přesvědčovat, že bych to mohl do cíle zvládnout.

„How far is it?“ ptám se jednoho z dobrovolníků a ten mě ujišťuje, že už mám za sebou půlku cesty na vrchol. A skutečně. Za chvíli jsem na Mt. Partheniu. Dávám si čaj a měním baterky v čelovce.

Čeká mě cesta s kopce. Další utrpení. Bojuju střídavě s bolestí stehen, škytavkou a klouzavým kamenitým terénem. Na čtyři kroky jedno škytnutí. V první vesnici doplňuju vodu, ale moc se nezdržuju. Doprovod smím vidět až na checkpointu 52, tak se snažím chvátat. Aspoň v mezích toho, co je mi tělo ochotno tolerovat.

Kontrola je tentokrát před restaurací. Žaludek už naplno stávkuje, tak si jdu po chvilce beznaděje znovu lehnout. Předbíhají mě další tři závodníci. Pauza se protahuje na čtyřicet minut, ale aspoň jsem něco málo snědl. Zase zvedání na nohy a zase pokus to rozběhnout.

Je dávno noc a přidává se další nepřítel. Nedostatek spánku. Při běhu je to ještě dobré, ale jakmile přejdu do chůze, usínám. Zavírají se mi víčka, zastavuju se.

Jsem úplně našrot. Groggy. Vyšťavený.

Ani nevím, kolikrát jsem zvracel. Jsem na tom psychicky dost špatně. Začínám přemýšlet, že pro letošek to balím. Prostě konec. Představa dalších deseti hodin na trati mě drtí. Touha sednout si na chodník a vykašlat se na celý Spartathlon je silná, strašně silná.

Když mě předbíhá Szilvia Lubicsová a vidí, v jakém jsem stavu, nabízí mi, že zavolá doktora. Musím ji chvíli přesvědčovat, že to není nutné a že to nějak zvládnu. Jenom se mi chce spát, nic víc, ujišťuju ji. Snad mi věří a běží dál.

Ve chvíli nejhorších depresí dostávám nápad. Abych neusnul, vytahuju z ledvinky mobil a pročítám si povzbuzující esemesky, které mi lidi od večera poslali. Jsou jich desítky a jsou nádherné. Dostaly mě. Motám se uprostřed noci po nějaké peloponéské silnici, v nádrži posledních pár kapek, ale najednou vím, že to dokážu. Že dokud se můžu hýbat, nevzdám to.

Nepokračuju dál kvůli egu, ani kvůli medaili a už vůbec ne proto, aby se o mně psalo. Pokračuju jenom kvůli úžasným lidem doma. Místo toho, aby spali, sledujou on-line přenos na internetu a drží mi palce. Je nádherný pocit vědět, že někomu tam daleko záleží na tom, abych uspěl. Teď to nemůžu zabalit.

Zprávy mi dodají novou sílu, ale nejde to lehce. V jedné vesnici zabloudím, protože jsem při chůzi prospal asi pět velkých šipek, které ukazovaly vpravo. Dochází mi to až na další křižovatce, kde není žádné značení. Musím se vrátit, ztrácím dalších patnáct minut.

Sakra! Do prdele!

Nadávky mě aspoň probouzejí do stavu přiměřené bdělosti. Všímám si i toho, že ještě za tmy mě předbíhají další běžci. V jedné chvíli jsem až patnáctý. Čert to vem.

Těsně před svítáním se napojuju na silnici, která vede přes hory přímo do Sparty. Vylézá slunce a brzy je zase pořádně horko. Jak se dozvím po závodě, je to nejdrsnější ročník v historii a dokončilo ho jenom 72 běžců z těch víc než tří stovek. Necelá čtvrtina.

Není divu.

Cítím, jak mám spálenou kůži; však se druhý den griluju na řeckém slunci. Rád bych se napil, ale už několik hodin je to nesplnitelná touha. Každý hlt vody odstartuje nové kolo škytavky. Proto se jenom poliju a propláchnu si pusu. Po poslední zkušenosti s gelem a následném šavlovém tanci, který vyděsil i kolemjedoucí řidiče, nemám pomyšlení ani na jídlo. Navíc oči na slunci pálí, tak každou trošku stínu se snažím využít na maximum.

Jako obvykle se do vědomí vtírá pocit nekonečně se vlekoucího času. Každý kilometr, každá minuta trvají věčnost. Na dalším z checkpointů se ale dozvídám, že se soupeřům přibližuju. Denní světlo mi evidentně dělá líp než tma. Přináší mi poslední porci energie. Netuším, odkud se bere. Prvního předbíhám asi dvacet kilometrů před Spartou, čtvrtého míjím na jedné ze závěrečných kontrol.

„Jsi jedenáctý!“ hlásí Ivoš. Běžím rychleji, ale zároveň cítím, že se blížím hranici svých fyzických možností.

Začínám mít strach. Ne o zdraví nebo snad o život. Ale o to, abych neskončil ještě před cílem. Po tom všem, co jsem od včerejšího rána prožil? Úporně se proto soustředím na každý krok. Levá, pravá, levá, pravá. Opatrně našlapuju. Nezakopnout, nezavrávorat. Bojím se, že kdybych upadnul, odvezla by mě sanitka do nemocnice. Nebo by mi na nohy pomohl někdo z diváků a byl bych diskvalifikovaný.

Na posledních kilometrech na mě dohlíží policejní motorka. Doprovázejí nás i školáci. Někteří popobíhají, jiní jedou na kole. Nadšeně povzbuzují. Nemám moc sil jim pokynout a plácnout si s nimi, ale občas se snažím. Zajímá je, odkud jsem. Na tuhle otázku jsem od startu odpovídal snad padesátkrát. Ochotně, protože z nějakého důvodu je u mého jména ve startovní listině napsáno Finland. Párkrát i tady zamumlám jméno své země. Děti pochopily a radostně napovídají ostatním divákům: „Čechia! Čechia!“

Už je tu hlavní třída Sparty a s ní závěr nádherně těžkého závodu. Řekové sedí před kavárnami a fandí nám, tleskají. Teď už strach mizí. Zbývají poslední stovky metrů a vím, že to dokážu. Že jsem to dokázal.

Beru si přes ramena českou vlajku a přichází vytoužený okamžik. Po roce opět stojím před majestátnou sochou krále Leonidase, rukou se dotknu panovníkovy nohy a tím pro mě podle pravidel závod končí. Dobíhám jedenáctý v čase 29 hodin, 26 minut a 39 vteřin. O šest míst a necelé tři hodiny hůř než loni. Ale to je asi poslední věc, která mi v téhle chvíli zatěžuje mysl.

Jako v cíli každého ultramatonu převažuje absolutní pocit štěstí a úlevy. Euforie a radost z toho, že jsem to zvládl a že už je konec.

Vítání běžců v cíli Spartathlonu je pompézní a důstojné, jak velí řecká tradice. Připomíná návrat antických hrdinů z válečné výpravy. Stejných poct se dočká vítěz i ten úplně poslední běžec. Každý přeci dokázal to, co starověký posel. Každý urazil cestu z Atén do Sparty do šestatřiceti hodin.

Ceremoniál vypadá nádherně a už to je důvod, proč se na Spartathlon vydat. V cíli na běžce od rána čekají starosta a celá zdejší honorace. Dnešek je pro ně nejvýznamnějším dnem v roce. I když jsme upocení, na tvářích máme zaschlou sůl a smrdíme na tři metry, místní politici se s námi objímají a fotí. Letos na to nemám náladu a tvářím se před fotografy trochu kysele. Pak dostaneme medaili, na hlavu olivový věnec. Přijdou dívky v antických róbách a dají nám symbolicky napít vody z posvátné řeky Eurótás. Tím končí oficiální část vítání.

Potom nás zavedou do stanu a tam se na každého běžce vrhnou tři ženy s gumovými rukavicemi, aby se o nás postaraly. Zují mi boty a začnou ošetřovat nohy, které vypadají jako… Jako nohy po třiceti hodinách běhu. Přinesou lavor s dezinfekcí, omyjou je, zalepí puchýře a krvácející oděrky a nakonec nohy zasypou. Nabízejí i masáž, ale ne každý si troufá, protože dotyk na unavené svaly často končí záchvatem křečí.

Ještě mě prohlédne doktor, změří mi tlak a zeptá se, jestli nechci infúzi. Mám úžeh a jsem dehydrovaný na hranici únosnosti, tak rád souhlasím. Dostávám fýzák. Fyziologický roztok. Na závodech nikoli poprvé a zdaleka ani naposledy. Tekutina, která mi teče do žíly, sice nepřináší stejný požitek jako studené pivo, ale cítím se líp a líp. Slastně si ležím a přikládám postupně ledové obklady na ty části těla, které bolí nejvíc.

Po chvíli stan opouštím, protože je mi vedro, a vegetím ještě chvíli venku na lehátku. Když cítím, že jsem schopen návratu do normálního života, ujme se mě pořadatel a odvede k taxíku. Další z místních zvyků. Závodníky odvážejí na hotel, i když ten je od cíle jenom 300 metrů. Ale nepohrdnu.

Odjíždím ze scény, bohatší o nové pocity, zážitky a zkušenosti. Mám za sebou další krok na mém dlouhém běhu, který začal tak dávno a tak nenápadně. Před třemi desítkami let v atletickém kroužku při základní škole.

Kluk bez talentu

„Dane, běž radši domů a kopej si s dědečkem,“ nevydržel už trenér s nervama a chytil důležitě míč do rukou. Měl jsem za sebou pár minut prvního fotbalového tréninku. Stáli jsme v kruhu okolo něj, každému hodil míč, my jsme měli za úkol ho zpracovat a přihrát zpátky. Šlo mi to pod psa. Balon mi odskakoval, pletl se pod nohy, honil jsem ho po půlce hektaru. Trvalo jenom tři kolečka, než jsem trenéra vyprovokoval k téhle reakci.

Tak jsem se sebral a šel. Pěkně mě ten člověk nakrknul. Příště jsem se na tréninku neukázal, to dá rozum. Aspoň jsem v sedmi letech rychle pochopil, že fotbalista ze mě nebude ani v Hrušovanech.

To je vesnice, kde jsem se v roce 1970 narodil a žil tam dalších čtyřiadvacet let. Leží patnáct kilometrů od Brna, a i když dneska má přes tři tisíce obyvatel, myslím, že definici maloměsta pořád nesplňuje. Hrušovany jsou vinařská obec, patří do známé Velkopavlovické oblasti, ale je v ní taky pár fabrik, a proto tam rodiče zůstali i po škole. Dostali v nich práci a po čase dekret na byt v paneláku.

Byli jsme typická rodina sedmdesátých let. Naši se brali hodně brzy, jak na kraji normalizace bývalo zvykem. Tátovi bylo dvacet, mámě osmnáct. Za rok jsem přišel na svět já a za dalších pět let ségra. Na co taky čekat? Cestovat po světě se nedalo, kariéru mohl dělat jenom ten, kdo na to měl žaludek, a tak založení rodiny bylo nejsmysluplnějším naplněním života. Někdy to přinášelo na dnešní poměry úsměvné situace – třeba můj dědeček slavil narození prvního vnoučete už v osmatřiceti letech.

Díky tomu, že jsme bydleli v bytovce, jsem nepatřil k dětem, které by musely víkend co víkend dřít na vinohradě nebo po škole chodit na pole jednotit cukrovou řepu, aby doma byl laciný cukr do vína. Dědeček měl sice osmisethlavý vinohrad, kde jsem občas musel ohnout hřbet, ale nebyla to žádná velká řehole.

Aspoň jsem měl víc času na naše drobné lumpárny.

Po příchodu ze školy jsem tradičně hodil tašku do kouta a vyrazil s klukama ven, odkud jsem se vracel těsně před setměním. Televizi jsme měli, ale asi nikoho z nás nenapadlo trávit před ní odpoledne. Však vysílaly jenom dva programy, jeden nudnější než druhý. Azimut, Zemědělský magazín, Federální kriminální ústředna pátrá...

Znali jsme lepší zábavu. V zimě jsme hráli hokej na rybníku, v létě jsme chodili s míčem na hřiště a hlavně nás lákaly dobrodružnější věci jako zapalování ohňů v pískovně, kradení jablek a švestek v sadech nebo války s kamením. Nebyla to zájmová činnost přesně podle pionýrských příruček, ale věděli jsme, kde jsou naše hranice a co si můžeme dovolit.

Vybavuju si jediný průšvih, který musela mamka řešit. Cestou z odpoledního vyučování jsme se honili s holkama, do jedné jsem strčil a ona spadla do kaluže. Za tři hodiny už u nás zvonila její máma a nasupeně mávala špinavými věcmi: „Paní Orálková, nevíte, kdo to asi tak bude prát?“ Trochu jsem to schytal a vyslechl si přednášku, že nemám terorizovat děvčata.

Žádný sígr jsem nebyl, to určitě ne. Ale ani ušlápnutý chlapeček. Byl jsem vždycky vyšší než ostatní, docela rychle jsem rostl. A měl problémy s očima. Od čtyř let jsem šilhal a musel nosit brýle s korekcí, jedno oko jsem měl skoro pořád zakryté. Byla to dost otrava. Hlavně proto, že jsem měl brýle věčně špinavé, musel si je čistit, starat se o ně. Ulevilo se mi, když jsem je na druhém stupni mohl konečně odložit.

Život na vesnici měl svůj půvab, který děti vyrůstající ve velkých městech nikdy nepoznaly. Ale provázelo ho i pár nevýhod. Jednou z nich byla chudá nabídka sportů, kterými bychom mohli zabít volný čas. A po trpké zkušenosti s fotbalem jsme hledali, co bych mohl zkusit dál.

První cesta vedla do oddílu sportovní gymnastiky v Sobotovicích. Při přijímacích zkouškách jsme měli cvičitelům předvést, jak jsme pohybliví a šikovní na žíněnce, bradlech a tak. Nebyl jsem věru žádný akrobat. Uspěl jsem jenom ve visu na kruzích. Visel jsem na nich dost dlouho... Taky gymnastiku jsem si tedy mohl odškrtnout ze seznamu přijatelných sportů.

Máma hrávala volejbal, proto jsem to zkusil i pod vysokou sítí. Vydržel jsem docela dlouho, asi pět let. To však neznamená, že bych na palubovce vynikal. I když... Na začátku se mi vážně zdálo, že by mi to mohlo jít. Trénovali jsme smeče, podání, mezihru a měl jsem ze sebe dobrý pocit, výrazně lepší než při fotbale. Přeci jenom ruce má člověk obratnější než nohy. Jenže přišel zápas, a to bylo pokaždé zoufalství. Kvůli trémě jsem nebyl schopen nic zahrát. Většinu času jsem proseděl na lavičce. Trenér mě posílal na hřiště obvykle na posledních pět minut, za stavu 14:6 nebo 13:3, kdy se nedalo nic zkazit – a já pokazil úplně všechno. Šel jsem třikrát na podání a dvě z nich zahodil. Takže další zápas mě zase nepostavil.

Volejbal jako takový mě bavil, je to prima hra. Ovšem po čase se mi začalo zajídat, že jsem byl ostatním spíše pro srandu. Outsider týmu. Na rovinu mi to málokdo řekl, ale nebylo těžké to z narážek a poznámek vycítit. Dostal jsem přidělenou roli náhradníka a nikdy se jí nezbavil. Tak jsem se jednoho dne vykašlal i na volejbal.

V páté třídě přišla první drobná životní změna. Na naší základce jsme neměli druhý stupeň, proto jsem musel dojíždět do Židlochovic, což je asi 2,5 kilometru od Hrušovan. Stal se ze mě přespolní žák, doslova a do písmene.

Bylo by krásné teď napsat, že jsem každý den běhal do školy s aktovkou na zádech a odpoledne zase zpátky, od září do června, jako to dělají Keňané, a tím získal úžasnou aerobní vytrvalost, z níž čerpám do dneška. Ale nebyla by to pravda. Jezdil jsem ten kousek autobusem, jenom výjimečně chodil domů pěšky. Jistě, někdy jsem vyrazil na kole. To však bylo z pohodlnosti, ne ze sportovního nadšení. Zatímco na autobus jsem musel vstávat už v půl sedmé, tady jsem si mohl v klidu přispat, potom sednout na kolo, odfrčet do Židlochovic, těsně před zvoněním zapíchnout favorita do stojanu u školy a upocený vběhnout na poslední chvíli do třídy.

Možná právě tohle jsou nejdůležitější roky, kdy si děti vytvářejí vztah ke sportu. Nemyslím fanouškovský, ale touhu soupeřit, hýbat se, vítězit, posouvat svoje hranice, překonávat se. Hlavním průvodcem na téhle cestě bývá tělocvikář. Může je povzbudit a ukázat jim krásu sportování, nebo jim ho znechutit na zbytek života. Ten náš měl blíž ke druhé skupině. Zajímala ho jenom házená, kde vedl dívčí kroužek, hodiny tělocviku ho příliš nebavily. Když neměl čas a chuť se nám věnovat a něco vymýšlet, přinesl míč a řekl: „Tak, jděte hrát fotbal.“ Nic proti fotbalu, ale v lednu a na sněhu to nebyl ideální sport.

Sem tam se mu taky povedlo nás dokonale demotivovat, hlavně při atletice. Ano, řeč bude o patnáctistovce, neoblíbené to disciplíně většiny školáků.

Běhali jsme ji každé pololetí, já patřil k průměru a všechny nás s přehledem válcoval třídní sígr. Nejhorší žák, který šel z průšvihu do průšvihu, chodil div ne s cigaretou v puse, ale zároveň byl mimořádně talentovaný na vytrvalostní sporty. Nevadilo mi, že nás jasně porážel, se svými prohulenými plícemi. Jenom mě pořádně štvalo, když si z nás učitel ještě dělal legraci a předhazoval nám: „Vidíte, i tenhle týpek vás všechny předběhne.“

Pobavilo mě proto, když jsme se před časem s tělocvikářem potkali a on mi začal nadšeně vyprávět, jak o mně rád čte v novinách a celá rodina sleduje moje výsledky a ohromně mi fandí.

Podobné řeči, jakými komentoval naše úsilí při patnáctistovce, v dětech obvykle neprobudí sportovní touhu a lásku k atletice. Ale i tak jsem se v páté třídě přihlásil na Běh Směru, který se konal – jak se tenkrát říkávalo – pod patronátem místních novin. Bylo to školní kolo, 1500 metrů. Můj první závod.

Pamatuju si, že jsme s klukama ze třídy před startem zaníceně diskutovali, jak to rozběhnout, jakou zvolit taktiku a jak správně dýchat. Bral jsem to opravdu vážně. Jenže než jsem po startu mohl začít přemýšlet nad tím, jak mám správně dýchat, byli všichni v trapu. Doběhl jsem druhý od konce. Byl jsem z výsledku šíleně zklamaný a nechápal, jak je to možné. Věřil jsem, že mám na víc. Představoval jsem si, jak poběžím v čele a pak mě budou všichni chválit a budou se ptát, jak to šlo. Místo toho jsem si bohužel musel přiznat, že zřejmě nebudu mít ani běžecký talent.

Neúspěch mě kupodivu neotrávil, ale naopak motivoval k tomu, abych se přihlásil do školního atletického kroužku.

A opět jsem si prošel kolečko, kdy jsem ze seznamu pro mě použitelných sportů vymazával jednu disciplínu za druhou. Naštěstí to bylo rychlé. Vzal jsem do ruky kouli a dohodil ji v podstatě tam, kam z té výšky spadla. Při dálce jsem měl problém trefit prkno a doskočit vůbec do písku. Prvním pokusem ve výšce jsem pro změnu dopadl na hliníkovou tyč a ohnul ji. Bolela mě z toho záda, navíc mi trenér taktně naznačil, že ani tady nemám budoucnost.

Tak na mě zbylo běhání. Asi proto, že nevyžaduje žádné zvláštní nároky a dovednosti. Prostě se rozběhnete a běžíte; tak, jak jste se to naučili ve chvíli, kdy se vám poprvé podařilo zvítězit nad záludností gravitace. Záhy jsem zjistil, že při sprintech si příliš radosti neužiju a že jsem pomalý i na třístovce. Delší štreky mi zřejmě byly souzené.

Kroužek byl fajn i díky uvolněné a příjemnější atmosféře. Nepanovala v něm rivalita, nepřejícnost a jistá dětská krutost, jakou jsem znal z týmových sportů. Každému šlo něco jiného, proto jsme k nedostatkům druhých byli tolerantnější. Velký podíl na tom měl František Němec. Jeden z těch nadšených a obětavých trenérů, kteří jsou duší českého sportu. Každý, kdo to někam dotáhl, může vděčně ukázat na svého prvního trenéra, který v něm zapálil ten ohýnek.

Františkovi mohlo být tak pětatřicet, měl velkou autoritu, ale spíš než přísně direktivní pedagog to byl laskavý trenér. Učil nás všechno, s výjimkou oštěpu. Chtěl, aby nás atletika bavila jako celek. Předváděl nám rozklusání, rozcvičení, abecedu, starty, sprinty, skoky. Dal mi základy, které by měl umět každý, kdo to s běháním myslí trochu vážněji. Navíc brzy s potěšením zjistil, že mám zájem běhat dlouhé trasy a že jsem ochoten pro úspěch udělat něco navíc, že nejsem z těch dětí, které začnou blbnout a flákat se, jakmile se trenér otočí zády.

Bylo to s ním zábavné, neliboval si v samoúčelném drilu. Měli jsme dvě hodiny týdně, prostě obyčejný kroužek na základní škole. Podobný vedl taky v Přísnoticích, a tak jsem začal jezdit i tam. Trénoval jsem vlastně dvoufázově. Poprvé v úterý a podruhé ve čtvrtek.

František nás dovedl i skvěle motivovat. Jednou, to bylo krátce před mým odchodem ze základky, do mě hučel, že mám natrénováno a že je škoda, že jsem patnáctistovku ještě nezaběhl pod pět minut. Přesvědčil mě, abychom sedli na kolo a odjeli do Vranova, kde měli dráhu. Běžel jsem sám, jenom proti stopkám. On stál u cílové čáry, povzbuzoval mě a hlásil mezičasy. Nakonec se povedlo, zvládl jsem patnáctistovku za 4:58.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Předmluva k druhému vydání

Pod sochou krále Leonidase

Kluk bez talentu