Winter Renshaw

ABSINTHE

Copyright © 2017 by Winter Renshaw

All rights reserved.

Translation © 2018 by Andrea Vargovčíková

Jacket design © 2018 by Matej Rudinský

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6230-0

EPIGRAF

„Najprv si dáte drink, potom si drink

dá drink a potom si drink dá vás.“

F. Scott Fitzgerald

POZNÁMKA AUTORKY: Tento román je živočíšny, škandalózny, trochu uletený a občas rozporuplný. Námet môže pohoršiť citlivejších čitateľov. Postavami sú dospelí ľudia a ich komunikácia je dobrovoľná. Prosím, vychutnajte si príbeh s otvorenou mysľou.

Prológ

FORD

„Chceli ste so mnou hovoriť, pán riaditeľ?“

Ten hlas som poznal. Spoznal by som ho kdekoľvek.

Zdvihol som zrak. Vo dverách do mojej kancelárie stálo dievča v obtiahnutých legínsach a tielku s hlbokým výstrihom, v plných perách omáľalo lízanku a sledovalo ma povedomými jadeitovými očami.

Bola to ona.

Žena, s ktorou som takmer celé leto anonymne debatoval cez zoznamovaciu aplikáciu pre dospelých, ktorí hľadajú nezaväzný vzťah. Za sedem dolárov som si kúpil fotku, vybral si pseudonym Kerouac a napísal správu žene s prezývkou Absint, ktorá vo svojom životopise citovala Fitzgeralda, zatiaľ čo iné sa obmedzili na skupinu Nickelback a Johna Legenda.

Doriti.

„Ty si iste Halston.“ Priam som horel. Vstal som, uhladil si kravatu a ukázal na stoličku pred sebou. Nepoznal som jej meno, ale hlas by som rozoznal kedykoľvek. Ani nespočítam, koľkokrát som sa urobil pri jej stonajúcom, chrapľavom hlase, ktorým opisovala tie nemravnosti, čo by so mnou vystrájala, keby sme sa stretli, a popritom mi čítala úryvky z Rebeky a Prousta. „Sadni si.“

Nenáhlivo si vytiahla lízanku z úst, lenivo vykročila k stoličke, sadla si a prekrížila dlhé nohy. Akoby náhodou mi pri tom ponúkla výhľad do výstrihu. Na ústa jej sadol nepatrný úškrn. Keby tušila, kto som, určite by sa takto nesprávala.

„Povieš mi, čo sa stalo medzi tebou a pani Rossiovou?“ opýtal som sa. Sadol som si a položil zložené ruky na stôl. Mohol by som byť kýmkoľvek: arogantným magorom, alergickým na záväzky, temperamentným Američanom…

V prvom rade som však profesionál.

„S pani Rossiovou sme sa pohádali,“ spustila Halston.

„Diskutovali sme o Veľkom Gatsbym a ona tvrdila, že ide o honbu za nepolapiteľným americkým snom. Nesúhlasila som. Doriti, veď jej ušla pointa jedného z najväčších literárnych diel.“ Oblizla lízanku, ukázala ňou na mňa a pokračovala: „V skutočnosti sa zaoberá manipuláciou a nečestnosťou, pán Hawthorne. Kurva, každý v tej knihe klamal, a Jay najviac. Aspoň na konci dostal, čo si zaslúžil. Vlastne ako všetci.“

Až mi navrel rozkrok. Naozaj to bol jej hlas. Ten prekliaty sexi hlas, ktorý mal na mňa zhubný vplyv. Rovnako ako dokonalý rozbor klasickej americkej literatúry. Sexi, inteligentná a priamočiara. Tri vlastnosti, ktoré som v jednej ľudskej bytosti doteraz nenašiel. Až kým som nespoznal ju. A práve som zistil, že ju nemôžem mať, aj keby som chcel. Ak sa nepozbieram, stvrdne mi.

„Pozor na jazyk,“ napomenul som ju. Bolo mi čoraz teplejšie, navonok som však zachoval prísnosť a rozhodnosť.

Prevrátila oči. „Pán riaditeľ, som dospelá. Môžem nadávať.“

„V mojej kancelárii nie.“ Vydýchol som. „A ani v triede.

Preto ťa sem pani Rossiová poslala.“

„Ten idiot za mnou pokojne kreslí na zošit hákové kríže a mňa pošlú do riaditeľne za nadávku?“ pokrútila hlavou.

„O tom sa porozprávam s pani Rossiovou.“ Naškriabal som si to na lístok a odložil ho nabok.

„Na riaditeľa ste dosť mladý.“ Premerala si ma od hlavy po päty. „Akoby ste len nedávno skončili univerzitu.“

Vďaka šesťročnému štúdiu a dvom rokom praxe som pomaly vystupoval po stupienkoch sľubnej kariéry v tvarovaní myslí a vo vzdelávaní budúcich lídrov, odmietol som však uznať vážnosť jej otázky odpoveďou.

„Na mojom veku nezáleží,“ odbil som ju.

„Práve na veku záleží.“ Omotala si prameň svetlých vlasov okolo prsta a uškrnula sa. Tento roztomilo-ostýchavý posunok možno zapôsobil na každého, ale na mňa nie. A už vôbec nie tu. Už nie.

„Povedal som, že na mojom veku nezáleží.“

„Som prvá študentka, ktorú ste si zavolali na koberec? Dostanem trest?“ Vypla hruď a preložila si nohu s pôvabom provokatívnych dievčat z plagátov zo štyridsiatych rokov. „Fakt ma potrestáte?“

V duchu som si zapisoval:

Nijaký rešpekt k autorite.

Nevhodné správanie.

Neznalosť hraníc.

„Halston, nemám v úmysle potrestať ťa. Považuj to za slovné napomenutie.“ Zhlboka som vydýchol a pozoroval ju. Vyhýbal som sa pohľadu na jemne sa vzdúvajúce prsia vykúkajúce z tielka. V telefóne sme si boli blízki a práve som sa dozvedel, že sa jej nesmiem ani dotknúť. Mal som čo robiť, aby som sa udržal. „Bol by som rád, keby si sa na pôde školy zdržala akýchkoľvek nadávok. Má to zlý vplyv na študentov, ktorí sa tu vzdelávajú a rozširujú si obzory.“

„Nuž neviem,“ nadvihla jeden kútik úst v náznaku diabolského úškrnu. „Teda, môžem sa o to pokúsiť, ale kurva je jedno z mojich obľúbených slov. Čo ak ho prestanem hovoriť? Čo potom?“

„Nad tým si budeme lámať hlavu, keď ten deň nastane,“ odvrkol som.

„Ešte vždy ma môžete prehnúť cez koleno a naplieskať mi na zadok.“ Zdvihla sa, strčila si lízanku do úst a s vlhkým puknutím ju vytiahla. „Alebo ma môžete preťahovať do bezvedomia a zlomiť mi srdce.“

„Prosím?“ Očervenel som. Zopakovala slová, ktoré som pridobre poznal. Odmietol som však dať najavo, že na mňa zapôsobila.

„Si to ty,“ vyhŕkla, akoby vytiahla eso z rukáva. „Ty si

Kerouac.“

Výnimočne som stratil reč. Mozog mi pracoval na plné obrátky a ponúkal všetky spôsoby, ako sa môžem dostať do poriadnej kaše. Kurva.

1. kapitola

HALSTON

Pred tromi mesiacmi

S jahodovo-mätovou cigaretou v ústach som sa usadila na sedadlo s vankúšmi pri okne v izbe Emily Millerovej a preberala k životu takmer prázdny zapaľovač.

„Si… si si istá?“ Emily prešla pohľadom na dvere, akoby sa jej rodičia mali ako na potvoru vrátiť domov z práce skôr a prichytiť nás.

„Pokoj.“ Zapaľovač predsa len ožil a ja som strčila cigaretu do plameňa. „Je bylinková. Neobsahuje nikotín ani žiadnu inú škodlivinu.“

Naklonila som sa k otvorenému oknu, nadýchla sa, pomaly vydýchla a namierila drobné dymové kruhy na sieťku.

Pravdupovediac, fajčenie je hlúposť… a ľudia zotročení týmito bielymi chemickými paličkami, od ktorých žltnú nechty a zapáchajú šaty, sú hlúpi. Dnes poobede cestou k Emily, mi však nejaký štrnásťročný magor ponúkol tieto cigarety, ak mu ukážem prsia.

Vydrapla som mu ich z ruky a šokovala ho: „Ber to ako lekciu.“ Vypleštil oči a ani sa nepohol, keď som mu ukázala chrbát. „Som hodná viac ako poloprázdnej škatuľky cigariet, ktoré si ukradol mame z kabelky. Máš šťastie, že ťa nenakopem do gúľ, sopliak jeden.“

Takmer som ich hodila do smetného koša, potom som si to však rozmyslela. Náročky vyfajčím aspoň jednu.

Dočerta s ním.

Dočerta so štrnásťročnými faganmi, z ktorých raz vyrastú kurevníci roznášajúci pohlavné choroby.

„Na.“ Podala som Emily cigaretu s odtlačkom môjho červeného rúžu. Váhavo ju stisla medzi palcom a ukazovákom. Pousmiala som sa. „To nie je joint.“

„Neviem fajčiť.“ Napoly so smiechom, napoly s plačom si zahryzla do spodnej pery.

Panebože, Emily, trochu života do toho umierania.

Doriti, keby nebola mojou jedinou kamoškou v tomto mizernom meste…

Hrôza.

Nerozhodne blúdila pohľadom. Veľa nechýbalo a bola by som jej ju vzala a vyfajčila ju sama. Naveľa si potiahla.

„Vydýchni…“ pripomenula som jej, lebo už niekoľko sekúnd držala dym v ústach.

Len čo ich otvorila, rozkašľala sa od dymu, ktorý jej dráždil pľúca, a ovievala si tvár, akoby jej to malo pomôcť. Vyskočila na nohy, preletela cez princeznovsky ružovú izbu a vbehla do kúpeľne napiť sa vody.

Prevrátila som oči a potiahla z cigarety. A znova. Aký nezmysel.

Zamierila som do kúpeľne, zahasila cigaretu o nepoškvrnené porcelánové umývadlo, umyla popol a spláchla tú hlúposť do záchoda.

Neospravedlnila som sa.

Vytiahla som škatuľku zo zadného vrecka a otočila sa ku košu, Emily mi ju však vytrhla z ruky.

„Zbláznila si sa?“ vypleštila hnedé oči. „Čo ak ju nájdu naši?“

Zahryzla som si do pery. Svätá pravda. Po dôvode, pre ktorý by jej rodičia mohli ukončiť naše priateľstvo, by chňapli všetkými desiatimi. Čítala som im to v očiach, v silených úsmevoch a strohej reči tela vždy, keď som k nim prišla. Emily je zvláštne, tiché dievča. Priateľstvá nenadväzuje ľahko a väčšinou sa drží bokom. Spočiatku boli Doug a Mary Millerovci nadšení, keď sme začali chodievať spolu von.

Ale napokon to vždy dopadne inak.

S Emily pôsobíme ako každá z inej planéty. Ona je plachá, mĺkva myška s hnedými vlasmi a malými očami. Ja som tvrdohlavá a nebojácna levica so strapatou blond hrivou.

„Dočerta, koľko je hodín?“ spamätala som sa a pozrela sa na hodinky. „Musím letieť. Teta Tabitha vyskočí z kože, ak zasa budem meškať na večeru.“

Je dosť čudné žiť podľa niečích pravidiel. Emily si ovoňala košeľu, pre istotu dvakrát.

„To je v pohode,“ upokojovala som ju. „Ak sa tak bojíš, prezleč sa.“

Amatérka.

Emily ma odprevadila k dverám. Neušlo mi, ako obozretne vyzrela von, či na príjazdovej ceste už nestoja autá jej rodičov. Možno sme fajčením v jej izbe riskovali. Nepáči sa mi, že ju držia tak nakrátko. Bude len v jej najlepšom záujme, ak si v lete vyhodíme z kopýtka.

O rok pôjde na univerzitu. Zlyhala by som ako kamarátka, ak by som ju nepripravila na skutočný život.

Zbehla som po schodoch pred veľkolepým tehlovým koloniálnym domom Millerovcov, pohladila dva kamenné levy a upaľovala do domu tety a uja – u nich budem bývať, kým neskončím strednú.

Maturovať som mala pôvodne už tento rok, ale ak má človek rodičov, ktorí varia v pivnici pervitín a zabudnú si poslať dieťa do školy, ľahko sa stane, že bude pozadu. Ale keď má šťastie, že jeho strýko je správcom školského obvodu v Lennoxe, urobí test a preskočí zopár tried – nanešťastie však bolo treba absolvovať aj celý posledný ročník a až potom maturovať. Túto jeseň budem mať devätnásť, ale aspoň získam doklad, že som chodila na tú najsnobskejšiu strednú v Amerike – podľa mojich znalostí jedinú v okolí, ktorá ponúka full servis vrátane Starbucksu.

Tesne pred tudorovskou vilou strýka Vica a tety Tabithy ma zastavilo pomalé pípanie žltého sťahovacieho auta cúvajúceho na susedovu príjazdovú cestu. Na schodoch stál muž v teplákoch a v tričku, odhaľujúcom opálené bicepsy. Tvár mu tienila čiapka s logom bejzbalového klubu White Sox.

Dokonca som nerozoznala ani to, či je sexi.

Kýval šoférovi, aby pokračoval, a zamieril k Melisse Gundermannovej, ktorá k nemu dobreže nebežala s plechom v ruke.

Tá teda nestráca čas. Na tomto dome ešte ani nevyschla farba.

Určite ho chcela pozvať na kostolné stretnutia nezadaných, ktoré sa konali každý štvrtok o siedmej. A určite ho ohlupovala zvyčajnými rečičkami. Je rozvedená. Má jedno dieťa, osemročnú dcéru Rachel, ktorá ide do druhej triedy a na svoj vek je nezvyčajne bystrá. Melissa rada varí a pečie, ale ešte väčšmi miluje Ježiša a kávu – presne v tomto poradí.

Pridajte k tomu koketný smiech a navíjanie prameňov vlasov na ukazovák.

Mala na sebe jogové legínsy a sivé tričko s nápisom Byť mamou nie je ľahké a vlasy si vyčesala do dokonalého strapatého drdola, ktorý pravdepodobne odkopírovala od Rachelinej pubertálnej opatrovateľky.

V živote som nevidela takého pokrytca. Za posledných šesť mesiacov, čo som tu bývala, sa u nej vystriedal húf chlapov, ktorí ju navštevovali v akejkoľvek nočnej hodine.

Muži prichádzali…

A odchádzali.

Pohľad na Melissu ma nudil, preto som vošla dnu a rovno do zmesi vône tetinho duseného mäsa a chladného klimatizovaného vzduchu. Z chodby bolo vidno do jedálne. V nej sedela moja sesternica Bree a nosom ryla do učebnice a perom do zošita.

Táto hus zase márnila najlepšie roky svojho života študovaním.

Niekedy uvažujem, čo je horšie… mať priveľmi starostlivých rodičov alebo takých, ktorí o svoje dieťa nezavadia ani pohľadom.

„Halston, si to ty?“ zavolala teta.

„Nie, vodár,“ zakričala som a odkopla špinavé biele plátenné tenisky. Neodpovedala. Výrobca stepfordských robotov jej zrejme zabudol inštalovať čip zmyslu pre humor.

„Večera je takmer hotová,“ ozvala sa z kuchyne.

„O sekundu som tam.“

Vyšla som po obrovskom schodisku do hosťovskej izby, ktorú som považovala za svoju, hoci ma upozornili, aby som nerobila do steny nijaké diery ani nepresúvala nábytok. Vyzerala ako zo štýlového katalógu, iba s tým rozdielom, že v nej viseli moje šaty. Hádam ani nemusím hovoriť, že som sa v nej napriek pohodlnej posteli necítila ako doma. Na druhej strane, vždy lepšie, než byť každé tri mesiace v inej náhradnej rodine. Alebo spať v kartónovej škatuli, čo bola moja jediná možnosť, keďže ma pre vek minulý rok vyradili zo sociálneho systému.

Vyzliekla som sa, hodila šaty do koša na špinavú bielizeň a prezliekla sa do takých, čo voňajú po pracom prášku, nie po jahodách a mäte. Strčila som mobil do nabíjačky, lebo strýko Vic neschvaľuje elektroniku pri stole. Hoci obyčajne nemám rešpekt voči autoritám, Victorovi Abbottovi sa neodvážim oponovať.

Aby bolo jasné, nie je zlý. Stojí si za slovom, vystupuje ako poriadny alfa samec, je bystrý a vo svojom dome – a v tucte škôl vo svojom obvode – vládne železnou päsťou.

A po druhé, prichýlil ma u seba, hoci nemusel.

Je to brat mojej mamy. Jediné dobré jablko zo stromu rodiny, ktorá je skrz-naskrz prehnitá. Nemusel ma ubytovať, poskytnúť mi strechu nad hlavou ani zapísať ma na jednu z najlepších stredných škôl v regióne, ale urobil to…

Na zdesenie Bree a Tab.

Znamenám škvrnu na ich dokonalom živote. S narúžovanými perami, v krátkych nohaviciach a s nepokojnými zelenými očami pôsobím drzo. Kvôli mne si zamykajú šperky do trezoru – hoci som nikdy nekradla a ani sa nechystám. Som ako falošný tón, ktorý kazí ich krásnu symfóniu.

Určite počítajú dni do môjho odchodu na univerzitu. A Vic, nech ho Boh žehná, sa ponúkol, že mi pomôže dostať sa na miestnu štátnu univerzitu vzdialenú odtiaľto iba tri hodiny cesty.

Sadla som si k jedálenskému stolu oproti Bree. Delí nás trinásť mesiacov, no nemáme vôbec nič spoločné. Bree s hruďou plochou ako doska a s úzkymi perami je rozmaznaný jedináčik, ktorý nemá poňatia o tom, aké je ísť spať s prázdnym žalúdkom, musieť oškrabovať pleseň z chleba alebo zaliať si zoschnuté cereálie mliekom po záruke.

„Tak dievčatá, ako ste sa mali?“ Teta Tab sa síce prihovárala obom, ale sústredila sa najmä na svoju dcéru. Položila pred nás polievkovú misu s hnedou omáčkou a vybrala sa ku skrini po taniere.

Každá večera je hotový obrad.

Bývam u nich už šesť mesiacov, ale ešte som ich nevidela objednať si pizzu.

„Ešte chvíľu a budem vedieť celú anglickú kompozíciu,“ vystatovala sa Bree a preletela ma pohľadom, akoby som sa mala zahrabať pod zem za to, že sa v lete nechystám na prípravné kurzy na univerzitu. Pardon, že nie som taká šprtka. „Prvý test mám už dnes večer.“

„Určite ho spravíš ľavou zadnou,“ usmiala sa Tabitha. Keď prechádzala okolo nej, pohladila ju po pleci a zamierila do kuchyne. Vrátila sa s mäsom, položila ho na stôl, sadla si a pozrela sa na hodiny. „Dúfam, že Vic je už na ceste. Nechodieva takto neskoro, to sa naňho nepodobá.“

To je celá ona. Vždy sa pre všetko trápi, lebo nemá na robote nič lepšie. Všimla som si, že bohatí ľudia si radi vyrábajú problémy, ale za pánajána som neprišla na to prečo. Majú, čo im hrdlo ráči, ale nie sú spokojní, kým sa pre niečo nezožierajú.

„Mala by som mu zavolať.“ Len čo sa teta Tabitha postavila, otvorili sa dvere na garáži a bezpečnostný systém dvakrát zapípal. S úsmevom si priložila ruku na srdce a znova si sadla. „Konečne.“

Strýko Vic položil kufrík na pult v kuchyni, vyložil veci z vreciek a sadol si na stoličku za vrchstolom. Bez slova zopäl ruky, sklonil hlavu a pomodlil sa pred jedlom. Všetci Abbottovci sa prežehnali a Vic si naložil ako prvý.

Pozorovať tých troch je ako pozorovať ľudí v čiernobielych televíznych šou z päťdesiatych rokov. Zvonka sa javia odporne dokonalí. Teta nosí šaty, dokonca aj doma, a Bree je roztlieskavačka, áčkarka a predsedníčka triedy.

Ticho vypĺňalo iba cinkanie príborov. Po chvíli si však strýko odkašľal a pozrel sa na mňa.

„Halston, ako zatiaľ tráviš letné prázdniny?“ opýtal sa ma. Mykla som plecami. „Celkom fajn.“

„Rozmýšľal som,“ pokračoval, „že by som ťa naučil šoférovať.“

Hneď si získal moju pozornosť.

Život mojich rodičov sa krútil iba okolo drog a ani im nenapadlo dať ma na vodičák. Väčšina náhradných rodičov ma zas nepoznala a rozhodne mi neverila natoľko, aby ma pustili za volant.

„Strýko Vic, to by bolo úžasné,“ potešila som sa. „Stačí povedať kedy.“

Utrel si kútiky úst servítkou a čelo mu zvrásnili vrásky, akoby tuho premýšľal. „Tento víkend. Vezmem ťa tento víkend. Môžeme cvičiť v Breeinom aute.“

Bree na mňa fľochla.

„Super,“ súhlasila som.

„Bol by som však rád, keby si si našla nejakú prácu na čiastočný úväzok,“ pokračoval, prežúvajúc mäso. „Na konci leta ti doložím peniaze k tým zarobeným a poobzeráme sa po nejakom aute.“

Konečne som sa mala na čo tešiť. Už nebudem musieť jazdiť do školy s Bree. Už ju nebudem musieť čakávať po škole, aby ma odviezla domov, a vyzerať pri tom ako lúzerka.

Po prvý raz v živote budem slobodná.

Budem môcť ísť, kam chcem, kedy chcem, z akéhokoľvek dôvodu.

Budem môcť robiť, čo chcem, stretnúť sa, s kým chcem. Sloboda.

Doriti, už bolo načase.

Dojedla som a ospravedlnila sa od stola. Odniesla som tanier do umývačky a utiahla sa do svojej izby. Otvorila som laptop – darček od Victora, určený výhradne na domáce úlohy –, klikla na stránku s ponukami práce a pustila sa do hľadania.

Na bočnej lište neoblomne klikala červená reklama na zoznamovaciu aplikáciu zvanú Karma. Klikla som na krížik v rohu, ale netrafila som a otvorila sa ďalšia stránka.

Titulok hlásal: Ste unavení z podvádzania? Z toho, že vás niekto prenasleduje alebo sa vydáva za niekoho iného? Skúste dnes Karmu ZADARMO!“

So záujmom som klikla na ikonu „Dozvedieť sa viac“.

Karma je inovatívna zoznamovacia aplikácia, v ktorej musia používatelia zbierať „karmické body“ a vďaka nim sa dopracujú k určitým informáciám. Napríklad za desať karmických bodov uvidíte niečiu fotku. Za dvadsať bodov si môžete vymeniť e-mailové adresy. Za tridsať bodov telefónne čísla.

Ako získate karmické body? Anonymným četovaním cez našu aplikáciu! Každý používateľ môže četovať naraz iba s jedným používateľom. To zaručí, že človek, s ktorým sa rozprávate, má naozaj záujem o nadviazanie hlbokého a zmysluplného vzťahu – to je cieľ! Naši používatelia si môžu vybrať z nespočetne veľa spôsobov, ako dať najavo svoj zámer. Niektorí hľadajú dlhotrvajúci vzťah, zatiaľ čo iní skôr zábavu, flirt a nezáväzný vzťah!

Vyskúšajte Karmu! Táto aplikácia je naozaj zadarmo! Stiahnite si ju do počítača a začnite hneď teraz. Nezabudnite si nainštalovať aplikáciu aj do mobilu, aby vám nič neušlo!

Zahryzla som si do spodnej pery a zdvihla obočie. Čaká ma dlhé horúce leto, hádam by som si ho mohla vyplniť aj niečím iným ako sledovaním Plného domu na Netflixe s Emily Millerovou.

Klikla som na ikonu stiahnuť a o pár sekúnd sa na ploche objavila ikona. Dvakrát som na ňu klikla.

Na obrazovke zasvietila sivá tabuľka so súhlasom s podmienkami a s vyhlásením, že mám osemnásť rokov.

Hotovo.

Treba si zvoliť prezývku. Bez problémov.

Zelená víla – detská prezývka pre intenzívnu farbu očí. Počkať. Nie. Hlúposť. Ešte si o mne pomyslia, že som blázon do víl, elfov a drakov a podobných exotov. A pritom fantáziu až tak nevyužívam. Som realistka. Vymazala som Zelenú vílu a napísala Absint. To je oveľa lepšie a sedí mi to.

Aplikácia si vyžiadala krátky životopis. Nedokážem však zhrnúť svoj život do tisíc znakov alebo menej. Niežeby som chcela. Sadla som si na posteľ a zahľadela sa na strop. Napriek dojmu, ktorý v ľuďoch vzbudzujem, a faktu, že moje vzdelanie nestojí za veľa, zbožňujem knihy. Ešte som sa nestretla s takou, ktorú by som nezhltla. Moja láska ku knihám pramení asi z toho, že som často ostávala v knižnici až do záverečnej iba preto, aby som sa zahriala, lebo uprostred zimy nám vypli kúrenie. Vo výnimočne chladné dni ma knihovníčka nechávala medzi policami aj po záverečnej, kým si dokončila prácu.

Spod matraca som vytiahla zošit s citátmi a so zápiskami, ktoré som si celé roky značila, a nalistovala som stránku uprostred. Prechádzala som prstom po slovách napísaných vyblednutým atramentom. Zastavila som sa na citáte z Veľkého Gatsbyho: „Viete, obyčajne som obklopený samými cudzími ľuďmi, lebo sa potulujem po svete a usilujem sa zabudnúť na tú smutnú vec, čo sa mi stala.“

Najprv som rozmýšľala, že použijem tento, no zdal sa mi príliš depresívny.

Obrátila som list a do oka mi padol ďalší citát od môjho milovaného F. Scotta Fitzgeralda, tentoraz z knihy Táto strana raja: „Rýchlo prešli do dôvernosti, z ktorej sa už nikdy nevyliečili.“

Paráda. Dokonalé. Krátke, výstižné, trochu zmyselné, no rozhodne nie lacné.

Aplikácia si vyžiadala údaj o pohlaví a veku. Rozmýšľala som. Ak napíšem, že mám osemnásť, upútam skôr úchylákov a čudákov zaťažených na tínedžerky. Nehovoriac o tom, že osemnásť mám iba podľa kalendára, vďaka skúsenostiam však mám pohľad niekoho oveľa staršieho.

Naťukala som sto. Veď k veku sa neskôr ešte vrátim.

Klikla som na ikonu Ďalej.

Karma sa spýtala, aký druh vzťahu hľadám, a ponúkla zoznam možností. Treba zvoliť iba jednu.

Manželstvo? Ani náhodou. Dlhotrvajúci vzťah? Kdeže. Bezstarostné randenie? Hm, možno. Otvorený vzťah? Nie.

Priateľstvo? Nie.

Nezáväzný flirt? Hej, môže byť.

Klikla som na poslednú možnosť. Karma si vypýtala fotku a pripomenula, že človek, s kým si budem četovať, ju uvidí až po získaní požadovaného počtu karmických bodov. Vtedy aj ja uvidím jeho fotku.

Zošuchla som sa z postele, natrela si pery červeným rúžom a našuchorila si blond vlasy, vrátila som sa k laptopu, usmiala sa a urobila selfie. O sekundu už fotka svietila v profile.

Koniec registrácie. A môžem začať hľadať potenciálneho partnera na rozhovor, stačí naťukať poštové smerovacie číslo. Skontrolovala som hodiny.

Mala som hľadať prácu, nie chlapa.

Potrebujem fáro.

Zavrela som aplikáciu, samozrejme, nezabudla ma nabádať, aby som si ju stiahla do mobilu. Vrátila som sa k hľadaniu práce. O Karmu sa postarám neskôr.

Nemala som však prax ani skúsenosti, ktovie, či si niečo nájdem, hoci by mi neprekážalo ani umývať riad alebo čistiť zachytávače mastnoty.

Vybrala som si pozíciu čašníčky na čiastočný úväzok, klikla na žiadosť a vyplnila formulár.

Ďakujeme za prejavený záujem! Farmhouse Café sa s vami čoskoro skontaktuje!

Reagovala som ešte na zopár podobných ponúk. Potom som si nainštalovala Karmu aj do mobilu a pustila sa do pátrania po letnom dobrodružstve.

2. kapitola

FORD

„Mal by som ísť dnu.“ Ukázal som na sťahovákov, len čo ma tá ženská pustila k slovu.

Moja nová suseda Melissa sa zamračila, ale nepodarilo sa jej vyvolať vo mne pocit viny. Uplynulú hodinu ma nepustila k slovu, pozývala ma do kostola na večer pre nezadaných a mlela o svojom dieťati. Ani raz sa nespýtala na mňa, ani na chvíľu sa nezastavila, aby sa aspoň nadýchla.

„Ďakujem za koláč.“ Nadvihol som teplý plech, ktorý ma už pálil. „Plech vám určite vrátim.“

Vedela, čo robí.

Melissa sa usmiala a omotala si prameň vlasov okolo prsta. „Neponáhľa to. Ako som povedala, bývam v tom žltom dome naproti, ak by ste ma potrebovali.“

Ak by som ju potreboval…

Takmer som sa nahlas zachechtal. Otočil som sa k domu. Sťahováci už toho dosť poprenášali, obývačku naplnili kartónové škatule. Nechápem, ako môže chlap pred tridsiatkou nazhromaždiť toľko haraburdia, hoci na moju obranu treba povedať, že väčšinu z nich tvorili knihy – skriptá z univerzity a literárna klasika –, ktoré som odmietal vyhodiť.

Výstižné slová sa nikdy nezunujú.

Z kuchyne som si priniesol nožík na škatule a pustil sa do práce. Práve som sa zamestnal ako riaditeľ rosefieldskej strednej školy, no do práce som mal nastúpiť až o niekoľko mesiacov. Ostávalo mi more času, ale neporiadok a škatule ma privádzali do šialenstva. Čím skôr tu upracem, tým lepšie.

Nedokážem žiť v neporiadku. Pôsobí na mňa ako škrabot nechtom po tabuli.

O pár hodín som v kuchyni skončil a sťahováci nosili dnu posledný nábytok. Každému som dal po stovke a odprevadil ich. Len čo odišli, natiahol som sa na pohovke, vyložil si nohy a na minútu doprial očiam oddych.

Škvŕkanie v žalúdku mi pripomenulo, že dom som nekúpil s plnou špajzou. Vybral som z vrecka mobil a hľadal tunajšie reštaurácie, ktoré mi dovezú aj niečo iné ako sendviče alebo rozmočenú pizzu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prológ

1. kapitola

2. kapitola