Objavte úžasný svet slovenských a českých kníh elektronických kníh s aplikáciou

KNIHY V SLOVENČINE A ČEŠTINE

TAJE DUBAJE

– NENÍ VŠECHNO ZLATO

Emíre Khidayer

Text © Emíre Khidayer

Obálka © Ivan Kasaj

photo © Richard Randík

translation © Emil Charous

Vydalo: © ROTRAN, s. r. o., 2013

www.khidayer.com

epub produced by: © iAdverti publishing 2013

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-971222-4-9

Mám to vzít?

~

Dobré ráno. Jmenuju se Emma Ubajdí. Mám domluvenou schůzku s panem Amínem Chúrím, – řekla jsem recepční, když jsem vešla do pětihvězdičkového hotelu Crown Plaza na nejznámější dubajské magistrále šajcha Zájida.

– Dobré ráno, ještě jednou vaše jméno, – požádala mě upravená mladá žena výrazných rysů.

– Em–ma U–baj–dí, – slabikovala jsem.

– Moment, prosím, – ozvala se a podle výslovnosti zadopatrového t a d v angličtině to byla jasná Indka. Působila uhlazeně. Nahlédla do seznamu a ležérně zvedla sluchátko. Na druhé straně se ozval hlas a Indka mě ohlásila. Za chvíli přicupitala dívčina s docela jiným výrazem, plná dynamiky. Typická Filipínka.

Vešly jsme do prostorné kanceláře s hlubokou červenou sedačkou. Usadila mě a vešla do vedlejších dveří. Vrátila se s tím, že až za chvíli.

– Co si dáte k pití?

– Minerálku, prosím. Jestli máte perlivou, tak raději tu. Vykulila na mě oči.

– Madam, my máme jenom jeden druh.

Úzkoprofilové zboží? V takovém noblesním hotelu? nedalo mi.

Za chvíli se objevil pán, za nímž jsem přiletěla až z Bratislavy.

– Vítám vás. Rád vás poznávám, – podal mi ruku. Vzal mě do své kanceláře. Velký stůl měl obložený hromadami papírů. Ukázal mi na křeslo a usedli jsme k menšímu stolku. Křesla byla malá a pohodlná. Hlavně že jsem mohla sedět zpříma, s rovnými zády.

– Tak vy jste přiletěla z… hm, z Čeko, Čekoslov… Skáču mu do řeči se Slovakia, aby přede mnou nevypadal trapně. To trapně si myslím možná jen já.

– Přečetl jsem si váš životopis, zaujal mě, – řekl po úvodní konverzaci, která nás měla trochu seznámit.

– Pracujete ve státní sféře, máte na starosti zahraniční vztahy a teď tam chcete skončit?

– Ano, chtěla bych změnu. Pracovat v zahraničí, poznat jiné lidi, nové možnosti. Člověk se pak dívá na svět jinak, komplexněji.

– Vidím, že jste studovala jazyky – arabštinu, angličtinu, němčinu.

– Ano, studovala jsem je na Slovensku, v hlavním městě Bratislavě. S arabštinou je uplatnění u nás doma minimální, proto bych ráda zakotvila v tomto teritoriu.

Aby šéf marketingu viděl, že mluvím pravdu, pokračovala jsem v arabštině. Přeladil také. Podle dialektu jsem ho tipovala na Libanonce nebo Palestince.

Doma jsem poslouchala na satelitu různé arabské stanice a rozeznávat arabské dialekty se pro mě stalo křížovkou nebo spíš zábavou.

Potvrzeno, pochází z Libanonu a v Emirátech žije už osm let. Má arabština ho evidentně potěšila a mě to potěšilo taky. Začal se vyptávat, jak to vypadá na Slovensku, kolik tam žije Arabů a jak se změnil život po rozpadu Československa. Poreferovala jsem. Na chvíli jsem se odmlčela a upila minerálku.

– Vy nepodáváte bublinkovou? – neodpustila jsem si s úsměvem, abych rozhovor trochu odlehčila.

– V restauracích jsou, ale tady v kancelářích máme jenom tuhle, – natáhl se po láhvi k velkému stolu. – Arabové perlivou minerálku nemají rádi. Dováží se z Evropy a je drahá. Objednávají si ji Němci, Francouzi, Italové, vlastně jen vy, Evropani, – ochotně vysvětloval.

Amín Chúrí, asi čtyřicetiletý marketingový ředitel hotelu Crown Plaza v Dubaji, měl na sobě bleděmodrou košili se stříbrnými manžetovými knoflíky a tmavomodré kalhoty s proužkem. Sako měl přehozené přes kancelářské křeslo u počítače. Když jsme vešli, hodil si ho na sebe. Stačila jsem si všimnout, že pod rukávy košile se mu rýsují okraje trička, žádné tílko. Zdá se, že většina arabských mužů nosí pod košilí tričko. Působil upraveně – tiptop, outfit doplňovala žlutá kravata a šněrovací polobotky. Z rukávu mu občas vykoukly a znovu se schovaly hodinky s výrazným ciferníkem, jaký se mi vždycky líbil. Určitě byl ohozený ve značkovém. Arabové, pokud na to mají a pohybují se ve vysoké společnosti, jinak ani nemohou. Umí se dobře oblékat. I když se už blížilo poledne, cítila jsem svěží parfém s lehkým nádechem drahé orientální akvilarie.

Já, vědoma si arabské kultury, kterou jsem vystudovala, jsem se oblékla tak, aby bylo všechno v nejlepším pořádku. Abych nikoho nepohoršila ani neprovokovala. A zároveň abych výborně vypadala. Vsadila jsem na osvědčenou klasiku – modrý kalhotový kostým. Žlutý top s rukávy, který nepotřebuje žehličku; to je výhra hlavně při cestování. Strčí se do kufru a hotovo. Ani v té relativní byznys klasice nemíním vypadat uniformně. Musí to působit osobitě a přitažlivě. Vždycky si přeberu obsah šperkovnice, spojím ho s obrazem oblečení a vytáhnu, co mi padne do oka. K tomuhle perlový náhrdelník – to znamená z pravých perel. Bahrajnských, ty jsou nejznámější. Takže celou perlovou soupravu, i s prstenem, náušnicemi a náramkem. Na límec saka jsem si přišpendlila krásnou jemně perličkovou brož. Tu jsem dostala od mé, teď už je to jasné, celoživotní egyptské přítelkyně. Perly ocení každý, skoro každý. Je to osvědčená volba, hlavně když neznáte osobu, s níž se máte setkat. A k tomu neodmyslitelný hedvábný šátek. Měkký vzor, s velkými červenožlutými květy. Spokojená musím být především já.

Jsem u pohovoru. Důležitého pracovního pohovoru. Proto byla nutná příprava, obsahová i formální. Marketingový ředitel se mě ptá, jaká je náplň mé práce a co je má přidaná hodnota. A také jakou mám představu o tomto místě marketingového manažera. Ještě že jsem si nastudovala, co takoví manažeři dělají. Zajímalo ho, jací jsou slovenští turisté, které destinace vyhledávají a kolik jsou ochotni zaplatit za dovolenou.

– Po pravdě řečeno, tady jsem se setkal jenom s jediným Slovákem, aspoň si myslím, že to byl Slovák. Slovák, nebo snad Čech? Lékař, pracuje v Abú Dhabí. Na recepci, někdy před rokem. Jinak nevím, že by tu Slováci byli zaměstnaní, je tu pár Čechů, Maďarů…– marketingový boss se po mém úvodu o Slovensku a střední Evropě dostal do obrazu. Jugoslávii do toho nepletl.

– Na tuhle pozici jsem dostal hodně žádostí. Většina zájemců je přímo z Emirátů, myslím emirátských rezidentů. Já bych rád přijal někoho z Evropy. Váš zájem o práci přišel v pravou chvíli. Zareagovala jste okamžitě a jste tady, voilà! Přiletěla jste až z Evropy. To jste se musela rozhodnout hodně rychle, – podíval se na mě s uznáním.

– Ano, někdy se člověk musí umět rozhodnout rychle, – usmála jsem se. Někdy se to i podaří.

– Nečekaně mi odešel člověk přímo z mého týmu. Jeho práce je rozdělena mezi několik kolegů.

Konverzace, tedy vlastně pohovor ohledně pracovního místa, na němž závisí má budoucnost, probíhal příjemně, uvolněně. Neměla jsem pocit, že jde o pohovor, spíš mi připadal jako obchodně pracovní setkání u kávy, tedy u minerálky. Zdálo se mi, že jsme si padli do noty.

Doma práci mám, jenže jsem nespokojená s mým nynějším šéfem. Neskutečně na mě žárlí. V podstatě ani ne on sám, ale jeho žena. To ona s tím přišla a pak nakazila i jeho. Předtím, dokud si nevymyslela pracovní trojúhelník, fungovalo všechno bez problémů.

Ano, byla to přesně tahle záležitost, která mě dohnala uvažovat o nové práci a úplně jinde. Začala jsem slídit na internetu. Rutinní práce na ministerstvu, možnost změny šéfa a představa, že budu cestovat, mě utvrzovaly v přesvědčení, že nutně potřebuju něco jiného. Vlastně ani do téhle práce jsem se nijak nehrnula, netlačila na ni, nepřesvědčovala. Jestli se něco podaří, fajn. Když ne, taky dobře.

– Tahle pozice je zaměřena na korporátní klientelu, individuální i skupinovou, – rozhovořil se Amín. – Jezdí k nám lidé z různých firem z celého světa, někteří jsou už štamgasti. Kvůli nim je potřeba přicházet se stále novými aktivitami, tím si je udržíme. Pro nové klienty zase musíme vymýšlet lákavé programy. Bude třeba komunikovat s leteckými společnostmi a slaďovat jejich nabídky s naší strategií. Dále spolupracovat s tiskařskými firmami kvůli promo. Plus aktualizace webové stránky, psaní tiskových zpráv… A už se to všechno hrnulo. Amín vyjmenoval náplň širokou od nevidím do nevidím. Poslouchám ho a zjišťuju, že v téhle práci je neuvěřitelně potřebné být vynalézavý a rychlý. To je na mě jako ušité! V jednom kuse vymýšlím, jak něco změnit, postrčit dopředu. V práci přijdu se skvělým nápadem, řeknu ho šéfovi a jemu se zalíbí. Jenže druhý den už to není dobré, protože tohle a támhleto. Nechápu, jestli nemá doma co na práci, když všechno, co já udělám nebo vypustím z úst, přemílá se svou ženou. Tady to naopak vypadá tak, že za moje novátorství by mě dokonce ještě ocenili! Marketingový boss hotelu Crown Plaza v Dubaji mi vyjmenoval, co by mě čekalo v práci, kterou potřebuje obsadit. Nasazoval mi brouka do hlavy a já jsem se začala opájet novými možnostmi. Znáte to, ne? Ty vzrušující pocity. I srdce bije prudčeji.

– Samozřejmě budeme měsíčně vyhodnocovat výsledky a srovnávat je s předešlým rokem. Dubaj je svým způsobem zasedačka pro obchodníky z celého světa. Když firmy jednají s Araby ze Zálivu, raději přijedou do Dubaje, než aby cestovaly do Saúdské Arábie. Tady vyřídí všechno najednou. Proto je potřeba vědět, jaké požadavky mají Arabové z Ománu, Kataru, Bahrajnu, Saúdské Arábie a Kuvajtu.

Poslouchala jsem pozorně, musím říct, že náplň práce mě v tu ránu zaujala. Komunikace, to je moje. Navíc mě potěší, když práce uprostřed té moderní výstavnosti, která tu číhá všude kolem mě, bude mít aspoň trochu arabský ráz.

– Vy sice nemáte zkušenosti v hotelovém podnikání, ale jste vybavená jazykově. Říkáte, že ovládáte taky němčinu? – ujistil se.

– Ano, ovládám, – přitakala jsem.

– To je dobře, máme dost německé klientely. – Musel mi uvěřit, mou znalost němčiny si neměl jak vyzkoušet.

Chvíli bylo ticho, o něčem uvažoval. Potom se zvedl a vybídl mě, abych ho následovala. Vyšli jsme na chodbu a pak do jedné z kanceláří. Nad stolem s kupou materiálů seděl sympatický mladý muž s nazrzlou bradkou a řídkými zuby. Zrzavý a pihatý, v téhle části světa hodně nápadný.

– To je Jean-Paul z Francie, pracuje u mě už třetí rok.

Něco s ním prohodil a my jsme se pak vrátili do kanceláře šéfa marketingu jednoho z nejlepších dubajských hotelů a znovu si sedli na svá místa. Nevím, jestli mě chtěl ukázat možnému budoucímu kolegovi, anebo…?

– Jako nástupní plat vám mohu nabídnout pět tisíc dirhamů. K tomu čtvrtletní bonusy podle výnosů hotelu a výroční, rovněž závislé na výsledcích. Kromě toho je u nás zvykem dávat odměny k velkým svátkům. Víc vám teď dát nemohu. Bude záležet na vás, jak se osvědčíte. S čím vám ještě pomůžeme, je ubytování. Využíváme služby smluvní realitní kanceláře. Budete mít služební auto s možností používat ho i k soukromým potřebám. Benzín na vlastní cesty si uhradíte sama a něco budete platit za amortizaci.

Byla jsem ráda, že mi všechno řekl na rovinu, abych se mohla zařídit. Odměny při ídech? To znamená dvakrát do roka – po ramadánu a při pouti do Mekky. Místní vymoženost, s jakou jsem ani nepočítala, zrekapitulovala jsem si pro sebe. Netušila jsem taky, jaká suma se skrývá za bonusy a odměnami, a tak jsem jako bernou minci vnímala jen těch pět tisíc dirhamů měsíčně. Podle taxíku, restaurací a cen v obchodech to vlastně nevypadalo na žádnou slávu vzhledem k tomu, že jde o Emiráty. I když jsem na ministerstvu tolik neměla, čekala jsem, že na pozici marketingové manažerky v Dubaji dostanu víc. Fakt je, že přesnou představu o platu jsem neměla. A o výši bonusů už vůbec ne. Přitom bonusy mohly být zajímavé, dokonce mnohem zajímavější než měsíční paušál. Nevadí, nic zásadního se neděje. Zkouším, co život nabídne.

– Je nabídka platu z vaší strany definitivní? Můžete mi nabídnout víc? – zkusila jsem.

Šéf marketingu se na mě zadíval. Věděla jsem, že uvažuje.

– Zatím vám můžu nabídnout jenom tolik. Máte o tu pozici zájem?

Na chvíli jsem se odmlčela.

– Musím si to rozmyslet.

Už jsem věděla, že to místo potřebuje obsadit a já mu připadám jako vhodný kandidát.

– V pořádku, rozmyslete si to. Kolik dní se zdržíte v Emirátech? V kterém hotelu bydlíte? – zeptal se na závěr.

Dohodli jsme se, že si zavoláme.

~

Letět do Spojených arabských emirátů jsem se rozhodla na Nový rok. Právě ten den si dáváme splnitelná i nesplnitelná předsevzetí a jedno z těch mých bylo, že zkusím udělat ve svém dosavadním životě změnu. A tak jsem si umínila najít si nové zaměstnání. Hoteliérství se mi zdálo přitažlivé, zapadalo do mého konceptu nejen proto, že oblast služeb je vyhledávaná vždy a všude. Je dynamická – pořád se něco děje. Evidentním bonusem by pro mě bylo pracovat v zemi, kde bych mohla uplatnit jazyky, které jsem si osvojila v posledních letech.

Na internetu jsem začala hledat hotely v oblasti Perského zálivu, Arabové mu říkají Arabský. Práce je tam dostupná a vcelku za přijatelných platových podmínek. Kvalita kulturního života se sice nedá srovnávat s arabským jádrem v Egyptě, Sýrii, Iráku, Maroku nebo Jordánsku, ale to ani neočekávám. Tato oblast je přitažlivá něčím jiným. Některé státy se už probraly ze středověkého spánku, jiné z koloniálního šlehnutí bičem. Vybrala jsem si Omán, Emiráty a Bahrajn. Ty mě ze šesti zemí a zemiček GCC, tedy Gulf Cooperation

Council, jinak Rady pro spolupráci v Zálivu, přitahovaly nejvíc.

Nehlásila jsem se o žádné vypsané místo. Oslovila jsem pár hotelů se svou představou práce a s tím, co jsem schopná a ochotná nabídnout. Odpovědi buď nepřišly, nebo byly zamítavé a se dvěma nadějnými jsem začala komunikovat – jedním bahrajnským a jedním emirátským hotelem. S emirátským Crown Plaza v Dubaji komunikace pokročila natolik, že jsem se dostala přímo k marketingovému šéfovi a vyměnili jsme si pár mailů. Dodnes je mám schované na samém začátku své yahooovské pošty, kterou už dávno nepoužívám. Najednou mi za měsíc a půl od něho přišel e-mail, že mě zve na pohovor ohledně obsazení místa marketingového manažera. Ten se koná v hotelu Crown Plaza v Dubaji v ulici šajcha Zájida. Co teď? Najednou jsem postavena tváří v tvář tomu, co jsem chtěla. Ale chci to vůbec? Vždyť práci, která mě baví, mám. Jenom… šéf ! Ještě něco jiného? Ani jsem si nestačila odpovědět na vlastní otázku, a už na mě dotírala touha poznávat něco nového. Ztratit nemůžu nic, leda získat. Rozhodla jsem se, že to zkusím.

Letenky jsem si vyřídila v ČSA s odletem z Bratislavy přes Prahu do hlavního města sedmi spojených emirátů s přívlastkem arabské. Ještě předtím pro vízum na emirátskou ambasádu, kde to vypadalo jako v království Šípkové Růženky ve stavu začarovaného spánku. Večer mi proletěla hlavou předtucha nemoci. Ráno pod ranami budíku, pro jistotu dvou, jsem cítila, že na mě něco leze. To zrovna teď? Do neceséru jsem honem strčila neplánovaný acylpyrin. Přítel mě doprovodil na bratislavské letiště. V Praze přestup a čtyřhodinové čekání. V kavárně jsem si dala tři čaje a nacpala se léky. Cesta do Abú Dhabí trvala přes pět hodin. V jejím cíli jsem musela připočítat tři hodiny kvůli časovému posunu. Když jsem přiletěla, byla už tma. Jak by ne, ve většině arabských zemí je tma už od šesti večer. Je to polohou, jsou blízko obratníku Raka. Byla jsem už totálně hotová – krk napuchlý, hlas nakřáplý, nos plný.

Po přistání v Abú Dhabí jsem si rychle vyměnila peníze a bez otálení vzala první taxík, který se nachomejtl. Pakistánskému taxikáři jsem oznámila jméno čtyřhvězdičkového hotelu, ten nepřesvědčivě přikývl. Jeho nepřesvědčivost jsem neřešila, hlavně že sedím a za chvíli budu v posteli. Před unavenýma očima se mi míhaly vysokánské budovy, jedna jako druhá. Asi to se mnou až tak moc špatné nebylo, protože jsem si všimla, že možná už podruhé jedeme kolem jedné a té samé. Když jsem z domova volala do hotelu, recepční mi vysypala jakési Ittisálát. Prý zakrývají ten hotel. Právě nápisu těchto Ittisálát, alias místního telekomu s koulí jako hrom, jsem si všimla a upozornila taxikáře, že to bude asi někde tady. Nakonec to taky tak bylo. Měla jsem pocit, že taxikář zná z hotelů akorát tak Sheraton a Hilton a snad ještě nějaký jiný pětihvězdičkový. Nižší kategorie, do níž patřil i ten můj se čtyřmi, v jeho rejstříku zjevně nefigurovala.

~

To jsem ještě neznala onačejší hotely. Do drtivé většiny těch méněhvězdných nebo do penzionů ženská noha nevkročí. Tedy noha slušné ženy. A pokud vkročí, všichni přítomní muži na ni čumí s pusou dokořán. Ba co horšího, automaticky ji zařadí do jediné kategorie, kterou dokážou na ženské pohlaví aplikovat. Naopak noha ženy nejstaršího řemesla je tam vítaná. Pro zainteresované je to samozřejmost, jenže turisté, kteří hledají laciné ubytování, se to nemají odkud dovědět.

Uvědomila jsem si to o pár let později, když jsem při jedné příležitosti projížděla Dubají a bydlela v levném hotelu někde v Deiře. Asi ve dvě v noci mě probudí telefon. Překvapená sotva nahmatám sluchátko a s napůl otevřeným levým okem ho zvednu. Vyděšená slyším degenerovaný smích a překypující vulgaritu, která se na mě valí:

– I wanna fuck you!

Celá jsem se naježila. Praštila jsem sluchátkem. Srdce mi bušilo. Nestačila jsem si to srovnat v hlavě a telefon drnčí znovu. Nevím, jestli ho zvednu. Když ano, co řeknu? Dokážu být podobně vulgární jako perverzní masitý černoch na druhé straně kabelu? Pobouřená jsem zvedla sluchátko. Ječela jsem do něj jako divá. Slovensky. Pak jsem jím praštila, až poskočil celý aparát. Kabel jsem vytrhla ze zdi. Vyskočila jsem zkontrolovat, jestli mám opravdu zamčeno. Věřila jsem, že ty ubohé dveře, co škvírou dole propouštěly světlo, tu noc vydrží. Padla jsem do postele a pokoušela se usnout, ale byla jsem tak rozhozená, že jsem nedokázala ani oko zamhouřit. K ránu jsem si vysílením trochu zdřímla. Pro jistotu mě probudil ranní azán z mešity odvedle. Svolával na modlitbu svítání.

Z pokoje jsem vypadla, sotva se rozednilo. V recepci seděla bázlivá, ulízaná nejspíš Indonésanka s výrazným dolním sanpaku. Nejvlastnější jí byla roztřesenost. Nemusela vědět, co se tam po nocích děje. Nebo o tom věděla až příliš dobře. Mohla sloužit jako matrace nechutnému černochovi a jeho kumpánům, kteří každý večer čekali v ošuntělé ulepené hale na novou oběť, pokud se oběť náhodou nevyskytla.

Nebyl to jenom tenhle černoch, setkala jsem se s nejedním Arabem perverzních sklonů, přesněji řečeno s Arabem muslimem. Přesně vím, kteří to jsou: očima vysvlékají myšlenkami znásilňují. Jsou přesvědčeni, že žena je zboží. Vždycky se mi z nich zvedal žaludek. To říkám já, jíž koluje v krvi také arabská krev. A pro ty, kdo to považují za důležité, i muslimská. Bože, jaké pokrytectví se tu skrývá, hlavní věc, že mešita je na každém rohu. Mnozí z těch, kteří se v ní klaní, shlíží na polovinu populace s povýšeneckou morbidní perverzitou. Neštítí se absolutně ničeho a tváří se jako ten nejlepší věřící na světě. Přitom perverzita z něho sálá, až je hmotná. Je cítit v pohledu, visí ve vzduchu. Jenže s principy náboženství nemá absolutně nic společného. Náboženství, ještě že existujete! Ještě pořád vás potřebujeme.

~

Do abúdhabíjského hotelu jsem šťastně dorazila. Pokoj měl kuchyňský kout a v něm pár čajů – černý a černý. Natočila jsem vodu do konvice a zapnula ji. S vodou jsem si ani teď hlavu nelámala. Kdepak z lahve, přímo z vodovodu. Kostýmy na věšák. Zítra mám schůzku až v jednu odpoledne! Fantazie, vyspím se a dám se do kupy. Pustila jsem si horkou sprchu. Splachovala jsem ze sebe nemoc. Na noční košili jsem si oblékla bílý froté župan, který jsem našla pěkně složený ve skříni. Vedle měkké bačkorky, s požitkem jsem si je obula. Zalila jsem Lipton. Než vyjdu zpod sprchy, trochu vystydne. Lokla jsem si a napuchlé patro i s jazykem mi strnulo. Silný černý sice miluju, ale tenhle by potřeboval víc vody a čajník tu nebyl. Vyřešil to cukr.

Na řadu přišel chladicí systém. Napřed jsem ho vypnula, pak zapnula, přepnula, až jsem našla správnou polohu off – totální vypnutí. Předtím, když jsem vešla do pokoje, jsem se zimou celá roztřásla. Teď se z otevřených koupelnových dveří valil dovnitř horký vzduch a kondenzoval se skoro na všem v miniaturních kapičkách. Myslela jsem si, že mě vysvobodí okno. Odtáhla jsem těžké závěsy, za nimi další, teprve pak okno. Nebylo jako naše, plastové nebo dřevěné, které dokáže fungovat jako tepelná, zvuková a prachová izolace. Bylo posuvné a přes celou stěnu. Mezi skly mezera asi centimetr a půl. Ani kartáčky na obou překrývajících se rámech nedokázaly zabránit vnikání horka, prachu, písku a samozřejmě troubení nebo jiných vymožeností dovnitř do pokoje. Pochopila jsem, že izolační funkci přebírají závěsy. Čím je jich víc, tím líp. Čím těžší, tím efektivnější. Když jsem okno odsunula, dovnitř se vevalil teplý vlhký vzduch, tentokrát od moře. Usoudila jsem, že bude nejlíp, když ho zavřu. Na všem seděl jemný prach. Omyla jsem si ruce a horkou tvář potřela niveou. Do postele jsem padla jako podťatá.

Probudila jsem se v županu. V devět. U nás bylo šest. Další hodinu jsem ještě zůstala ležet a uvažovala o tom, jak moje cesta po Emirátech dopadne. Dnes Abú Dhabí, od zítřka Dubaj, pak další emiráty.

~

Druhý den v Dubaji jsem si dopřála neplánované postelové volno. Protože jsem už z domova přijela nastydlá a to nejdůležitější, tedy dva pohovory, jsem měla za sebou, mohla jsem si to dovolit. Normálně bych měla výčitky svědomí, že se ještě v devět válím v posteli, a přitom jsem tu poprvé. Teď jsem musela upustit od plánovaného programu. Ven se mi nechtělo, tělo mě nepustilo. Včera při pohovoru jsem se překonala, posbírala všechny síly. V Emirátech přece nejsem naposledy, řekla jsem si a sama jsem nechtěla, aby to znělo jako utěšování.

V 9.30 zvoní telefon. Zvedla jsem ho v posteli.

– Tady Amín Chúrí, dobré ráno. Jak se máte?

– Dobré ráno, – a myslím si klasika. Typická arabská konverzace, která začíná o ničem.

Ta naše však byla pragmatická – víc ani nebylo zapotřebí.

– Tak jak jste se rozhodla? Budete u nás pracovat? – šel rovnou k věci.

Chápala jsem, že potřebuje místo obsadit, ale včera jsem mu řekla, že si to musím nechat projít hlavou. Nové místo, nová země. Najít nový byt, zařídit ho, vyřídit dlouhodobý pobyt, zjistit, jestli mi to vůbec z nabízeného platu vychází. Doma udělat něco s květinami, ukončit pracovní poměr a… to by bylo asi všechno to podstatné. Přítele jsem natolik neřešila, ten nemá problém jít někam jinam. Otázka je, jestli by si v Emirátech vůbec chtěl hledat práci.

– Přiznám se, že jsem se ještě definitivně nerozhodla, – řekla jsem marketingovému šéfovi.

Nastala chvíle ticha.

– Víte, já si vás na tom místě dovedu představit, máte k tomu dobré předpoklady. Tohle neříkám často, ale byl bych rád, kdybyste to vzala, – řekl bez velkého otálení.

Cítila jsem, že to myslí upřímně. Že potřebuje obsadit místo, ale zároveň i to, že by tam chtěl mě. Že bych se mu líbila jako žena, o to vůbec nešlo. Prostě jsme jeden druhému sedli a tušili jsme, že bychom spolu dovedli vycházet a koexistovat. A že to, co jsem mu pověděla o sobě, mělo reálný základ a dalo by se na tom hezky stavět. Časem by ve mně získal kolegu, o kterého by se mohl opřít.

– Je to otázka peněz, proč se nedovedete rozhodnout? Třebaže se mi do téhle konverzace nechtělo, nějak zareagovat jsem musela. Tak, abych řekla aspoň tolik, co je pravda. A pravda je taková, že od včerejšího setkání jsem měla v hlavě jenom nové zaměstnání. Šéf vypadal sympaticky, pihatý kolega taky a nakonec asi i plat a Dubaj. A hlavně dynamická práce, kde se můžu uplatnit, využít svých nápadů, za něž mě šéf ocení. Sváděla jsem vnitřní boj. Nabídka se mi líbí, fakt se mi líbí. Na druhé straně stálá práce doma, ta byla výborná. Až na šéfa.

Najednou mi naskočila myšlenka na otce. Otce, kterého jsem viděla naposledy, když jsem byla ještě malá. A s tím celé moje úsilí ho vůbec najít. To on stál za vizí, která mě dohnala vystudovat arabštinu a vlastně dospět až sem. Uff ! Zůstala jsem v šoku. Proč mi to naskočilo zrovna teď? Teď, když se rozhoduju o nové práci? Zůstala jsem zmatená sama ze sebe – tenhle cíl, tahle mise mého života se mi absolutně nespojila s Dubají. Vynořila se v té nejnevhodnější chvíli. Anebo… že by právě v nejvhodnější? Bála jsem se přiznat si, že určitě existuje důvod, aby se vize vynořila právě teď. Vůbec, ale VŮBEC mě to nenapadlo, když jsem jela sem. Ani jsem vůbec nepočítala s tím, že job, o nějž se zajímám jen nezávazně, by mohl vyjít. Motyka spustila, kontrolka osudu svítí, že něco bezbřeze důležitého musím udělat dřív než Dubaj. Cítím, že to tak musím udělat. Nevím proč, ale musím. Třebaže stále v šoku, začínám si uvědomovat, že rozhodnutí, jestli přijmu práci v Crown Plaza, nebude ani o práci, ani o pláci. Nějak jsem zaskočena sama sebou, sama ze sebe.

– Otázka platu to tak docela není, – začala jsem a šéf snad ani nebyl mou odpovědí překvapený. Teď už jsem věděla najisto, že to není ani docela. Opravdu potřebuju nějakou dobu, abych si to promyslela.

– Dobrá, kdy vám můžu zavolat a vlastně kam? Budete těch pár dní ještě v Dubaji? Můžeme se ještě setkat? – navrhl sám velký šéf.

– Zítra jsem ještě v Dubaji, potom se chystám do Fudžajry, al-Ajnu a patrně i do Rás al-Chajmy. Porozhlédnout se po kraji. Můžu se vám ozvat já?

– Samozřejmě, čekám na vaše vyjádření, – odpověděl a v jeho hlase jsem cítila, že je z toho trochu nesvůj. Snad taky proto, že to nebude on, kdo si určí, kdy zavolá.

– Zavolám vám maximálně do zítřka, – ujistila jsem ho.

– Dohodnuto. Volejte na můj mobil, dopsal jsem vám ho na vizitku.

– Ano, spolehněte se, nenechám vás v nejistotě, – ukončila jsem rozhovor.

Zavěsila jsem a rozvalila se v posteli. V nejistotě jsem byla já.

Věděla jsem, že rozhodnutí je pouze na mně a v koutku duše jsem cítila, že tu nabídku nepřijmu. Ne že bych ji nechtěla, ale protože ji nemůžu přijmout. Ten pocit ve mně pomalu, ale jistě převládal, dral se na světlo stále zřetelněji. Vůbec nejde o peníze. Dřív nebo později bych dostala víc – o sobě a svých schopnostech nepochybuju. Nejde ani o to, že nebude jednoduché ukončit všechno doma a začít znovu někde jinde; problém není v tom, kam dám kytky nebo jestli mi šéf podepíše výpověď dohodou. Ani v tom, jak dlouho mi potrvá, než si v Dubaji najdu byt. Jakýpak strach jít do cizí země, vytvořit si nové místo v životě, seznamovat se s novými lidmi a tak dále. Největší šok zasáhl mě samotnou. Z poznání, které mi došlo až tady, na emirátské půdě. To jsem musela přijet až do Dubaje, aby mi to došlo? Že musím zařídit ještě něco jiného. Tak zásadního v mém životě. Nejtajnější věc v mém nitru. Proto ne Dubaj. Má-li to přijít, Dubaj přijde sama.

Marketingový šéf jednoho z nejlepších hotelů v Dubaji teď čekal na mou odpověď a mně bylo trapné jenom chvíli po rozhovoru s ním mu říct, že tu práci nevezmu.

Oznámila jsem mu to odpoledne. V jeho hlase bylo cítit zklamání. Nepřemlouval mě, věděl, že je to definitivní. Rozloučili jsme se a upřímně si popřáli všechno nejlepší. I mně to bylo líto. Amín Chúrí byl opravdu sympatický, ale nemohla jsem jinak.

Když jsem letěla do Dubaje, vůbec jsem nepočítala s tím, že práci můžu získat takhle obratem ruky. Byl to paradox, protože celá moje cesta do Emirátů byla o tom, jak si najít nové zaměstnání. A hle, tady se mi nabízí přímo před nosem s kariérou v jednom z dubajských top hotelů! V přitažlivém prostředí, se slušným platem a navíc se sympatickým šéfem. Úplně skvělé, a já to neberu! Neberu, protože tuším, že v hloubi mé duše čeká něco, o čem jen sním a co si nedovolím nahlas ani vyslovit.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Mám to vzít?