Radoslav Matejov

Nemusím nič povedať

Ukážka z elektronickej knihy

Napísanie knihy podporil z verejných zdrojov formou štipendia Fond na podporu umenia.

Motto:

„Podobne bolo za dní Lótových: jedli, pili, kupovali, predávali, sadili, stavali.“

Evanjelium podľa Lukáša

Nemusím nič povedať

Majster si ho zavolal ku sebe.

Chlapec na prahu dospelosti nesmelo vojde do chladnej miestnosti a pozdraví sa. Spred tváre mu odpláva sivá hmla dychu. Keď sa posadí, majster vstane s hrubou palicou a spýta sa: „Kde si dnes bol?“

„Na dvore!“

Palica zasviští a udrie chlapca po zátylku. Skoro mu vypadnú oči. Vyhŕknu mu slzy. Hoci to čakal, veľmi sa zľakol. Áno, bol na dvore, hral sa a bil sa ako vždy s ostatnými mladými mníchmi, tak čo má povedať?

Majster ho obchádza s palicou odpočívajúcou na pleci. Čaká na ďalší chlapcov výrok. Ten si zatiaľ spomína, ako sa rozprávajú medzi sebou múdri majstri, musí niečo z toho vybrať, nejaký citát, aby neutŕžil ďalšiu ranu. Keď sa majster trochu vzdiali a nedočiahol by ho tak ľahko palicou, chlapec zisťuje, že si v bolesti na nič nespomenie, tak skúsi prvé, čo mu napadne: „Bol som pod mávnutím orlieho krídla.“

Majster zbystrí a opýta sa ho: „A kde boli ostatní?“

„Ostatní kŕmili smrť, akoby hádzali sviniam!“

Chlapec si utrie slzy do rukáva, zostane na ňom aj pásik sopľa.

„Čo je to kŕmiť smrť?“ majster prísne pokračuje.

„Žiť!“

„Odkiaľ rastie život?“

„Z mysle, môj majster!“

„A myseľ?“

„Myseľ je nemysliteľná, rovnako ako keď mäkká voda rozbíja tvrdý kameň, to je nemysliteľné, ale deje sa to. Myseľ je taká: deje sa!

„A ako sa dá zastaviť, keď sa stále deje?“

Chlapec bez pohnutia mlčí.

Táto jeho posledná odpoveď majstra mimoriadne poteší. Oprie palicu o stenu a nenápadným gestom chlapca vyzve, aby sa postavil. Potom ho objíme: „Si svätý, múry kláštora vŕšime pre deti, no ty si dospelý, už si ich zbúral, môžeš ísť.“

„Majster, ďakujem, už som odišiel!“

„Viem, viem to!“

„Podľa čoho, majster?“

„Vidíš tamto okno? Tam som pozeral, keď si ty mlčal so zastavenou mysľou. V úzkom výhľade orol mávol tým druhým krídlom! Vtedy si odišiel!“

Chlapec s menom Zen Cü sa usmeje. Vie, že keď odišiel už predtým, nemusí nič povedať.

Z kláštora v horách s večným snehom sa Zen Cü poberá po rokoch domov, do nížin k rodičom. Dom sa nezmenil. Machom obrastená severná stena zasvieti nad sivou pustatinou, keď vychádza zo zákruty. Plechová vlnovková krytina strechy je zaťažená balvanmi. Všade je ticho a kde-tu sa pasú kozy. Rodičia ho privítajú šálkou čaju. Pred vstupom sa opráši a pokloní sa.

„Čo teraz budeš robiť?“ opýta sa ho otec.

„Zostaň s nami,“ navrhne matka.

„Vo vedľajšej osade býva pekná Rhyn Tjan!“ pripomenie otec.

„Bola zvedavá, kedy prídeš,“ prezrádza matka.

„Rhyn Tjan je zo zámožnej rodiny,“ pokračuje otec.

„Už dlhšie sa s nimi priatelíme,“ upresňuje matka.

„Sobáš by mohol byť zanedlho,“ predstavuje si otec.

„Kúpili sme ti slávnostné šaty,“ uzavrie matka.

Zen Cü sa usmeje: „Nemusím nič povedať!“

„Nie, to nemusíš,“ súhlasí otec.

„Dlho si zaiste mlčal v kláštore,“ pritaká matka.

„Ťažko sa ti je rozhovoriť,“ chápe otec.

„Časom nám všetko povieš,“ povzbudí ho matka.

„Budeme trpezliví,“ uistí ho otec.

„Sme predsa tvoji rodičia,“ riekne s láskou matka.

Zen Cü pomaly pije čaj. Ovlaží si pery, potom zlatistý nápoj nechá v plných ústach a ponára doň jazyk. Neskôr mu tekutina prejde hrdlom a jej teplo cíti pod hruďou až sa rozprestrie v žalúdku. Potom znovu pomaly pije čaj. Matka a otec ho sledujú. Z malej šálky nič neubudlo a ich syn nie je smädný. Ako to dokázal? Zen Cü vyrovnane a pomaly pije čaj. S vďakou položí šálku na stôl. Hladina čaju v nej je pokojná. Napriek tomu, že ho je rovnako ako na začiatku, starostlivá matka mu chce doliať. Cíti však, že naopak, zo šálky sa jej smerom hore prelieva do čajníka. Je stará a vetchá, musí teda ťažký čajník naplnený po okraj odložiť späť na piecku. Matka i otec vidia, že šálka sa nijako nepohla a čaju v nej je rovnako, ba v čajníku majú teraz aj na dva tri dni nápoja.

Zen Cü sa usmeje: „Nemusím nič povedať!“

Potom rodičov bozká na čelo, pokloní sa a odíde.

„Nechoď proti noci!“ chcel by poprosiť otec.

„Je zima!“ chcela by varovať matka.

„Zožerie ťa divá zver!“ chcel by starostlivo prízvukovať otec.

„Prepadnú ťa zlí ľudia!“ chce ho zachrániť matka.

„Zober si môj kabát!“ chcel by ho podať otec.

„Tu máš trochu mäsa!“ chcela by odkrojiť matka.

Spoločne hľadia na zrnká prachu, ktoré dvíha krok ich odchádzajúceho syna. Šikmé lúče farbia otvorenú krajinu do červena. Obaja si uvedomujú, koľko veľa im Zen Cü toho narozprával. Vidia ho počas dlhých dní na kláštornom dvore s rovnakými nezbednými chlapcami s hlavami vyholenými ako hríbiky, vidia ho pri prísnej výučbe svätých textov, počujú, čo počul. Na stole pri šálke s pokojnou hladinou sa im spoja ruky dokrivené hrboľatými boľavými kosťami. Vyrástol im dobrý syn. Viac mu už dať nemôžu, aj keby chceli, to im prezradil čaj. Krásna Rhyn Tjan si nájde iného fešného ženícha a spoločne s jej rodičmi sa ako priatelia budú tešiť a veseliť.

Zen Cü zatiaľ ide. Prosto ide. Stúpa dopredu. Cesta sa pod ním míňa, aj on sa míňa nad ňou. Krajina sa pozvoľna mení: pustatinu vystriedajú pri jeho púti lúky. Vzduch je svieži, tráva hrká steblami a kvety zvonia v rannom vetríku. Blízko je hlavné mesto prekypujúce životom.

Mesto smrdí a hučí. Zen Cü sa hneď rozosmeje, ako už dávno nie. Na trhovisku sa ráno hýbe milión ľudí. Ponáhľajú sa, behajú, strkajú sa, mávajú rukami, kupujú, kričia, zjednávajú, vážia, klamú, nadávajú, počítajú, zabávajú sa, milujú a vraždia. Zen Cü prechádza pomedzi stánky vlhkým chodníkom. Je na ňom množstvo stôp, odtlačkov nôh i láb túlavých psov či drzých opíc. Žobrák ho prosí o almužnu a inde zas chudobné deti nastavujú prázdnu dlaň. Na pultoch žiari ovocie, lesknú sa šperky.

„Zlodej!“ skríkne tučná žena.

„Kde?“ obrátia sa na ňu viacerí trhovníci.

„Tam!“ ukáže na koniec uličky.

„Ten?“ opýtajú sa trhovníci.

„Áno!“ zatrasie sa od hnevu tučná žena.

„A čo?“ zisťujú trhovníci.

„Prsteň!“ plače tučná žena.

„Aký?“ prezvedajú sa ďalej trhovníci.

„S diamantom!“ utrie si slzy tučná žena.

„Hí!“ zhíknu trhovníci a rozpŕchnu sa na všetky strany, aby im vinník naisto neunikol množstvom uličiek, nestratil sa pod dáždnikom či v hustom dave vidiečanov. Dolapia ho rýchlo a predvedú na policajnú správu trhu, kde fajčí rozvážny kapitán.

Zlodej sa nebráni, no cestou uvrešťaní trhovníci strhnú spolu s ním celé zástupy. Pred ufŕkanou chatrčou policajnej správy sa zhromaždia stovky ľudí, ktorí chcú vidieť exemplárny trest, lebo tie krádeže sa už nedajú ďalej strpieť. Jakživ v tomto milom meste nebolo toľko zločinu! Polícia by už viac nemala otáľať! Raz a navždy to treba zastaviť!

Kapitán podíde k zlodejovi a zástupy stíchnu.

„Čo si ukradol?“ opýta sa.

„Prsteň!“ rýchlo sa poponáhľa s odpoveďou jeden z trhovníkov, ktorý sa týmto razantným vstupom stal ich vodcom.

„Teba som sa nepýtal!“ zahriakne ho kapitán a opýta sa znova: „Čo si ukradol?“

„Prsteň! Prsteň s diamantom!“ ozve sa zafučaná odpoveď kdesi zozadu, kde práve dobieha tučná žena, obeť zlodejstva. V zástupoch to zašumí a ona sa prederie priamo do stredu diania.

„Teba som sa nepýtal!“ zlostne na ňu zagáni kapitán a opýta sa znova: „Čo si ukradol?“

Zlodejovu tvár zbrázdi nepríčetný úsmev. Kapitánovi je tohto mladíka ľúto, od začiatku sa mu zdá duševne postihnutý a určite nie je zlodejom, keď vyzerá, že nenaráta ani do troch. A teraz sa na neho usmieva a konečne mu odpovie: „Nemusím nič povedať!“

Vyhlásenie zlodeja zožne v radoch zástupov obrovské rozhorčenie a šíri sa ďalej aj medzi tých vzadu, čo to nepočuli, keď im to zopakujú tí vpredu, čo to počuli.

„Nehoráznosť!“ prehlási vodca trhovníkov.

„Drzosť!“ pridá žena, obeť krádeže.

„Škandál!“ dá sa počuť iný trhovník.

Kapitán sa zamyslí. Ľudia očakávajú spravodlivý trest, no nielen to, chcú čosi viac, aby to vymazalo všetky krádeže minulosti a zároveň, aby to dostatočne varovalo pred podobnými zločinmi. Mladík je úbožiak, to áno. No nikomu nebude chýbať, robiť takisto nič nevie. Nie je z neho úžitok a nikam nepatrí. Bol by to vhodný tip na väčší trest, ktorý by kapitánovi vyslúžil vážnosť a zákonu rešpekt. Zároveň by ľudia o nikoho z ich blízkosti neprišli a všetci by boli spokojnejší.

Žena, obeť krádeže za ten čas odhaduje situáciu a pochybuje, že by tento mladý dengľoš dokázal niečo ukradnúť. Veď nevie ani hovoriť. Zle na neho vtedy videla, nečudo, že ho zle odhadla! Ale čerta ju zaujíma, ako a či ho vôbec potrestajú, chce späť svoj prsteň s diamantom! Zakričí preto: „Kde je môj prsteň?“

„Áno, kde je?“ duplikuje vodca trhovníkov.

„Tak, kam si ho schoval?“ vyzvedá sa kapitán.

Zen Cü sa musí veľmi krotiť, aby sa nezačal smiať nahlas, ako sa mu dá celý čas, čo je v meste: „Nemusím nič povedať!“

Kapitán nesmie dopustiť, aby rozhorčenie po tomto prehlásení len tak narastalo, musí ho usmerniť: „Ako chceš! Ani ja nemusím nič povedať! Zavolajte Býka Lan Di Huo!“

Zástupy okamžite zmeravejú. Už len vyslovenie toho mena ľudí donúti schúliť sa a nasucho preglgnúť. Lan Di Huo s prezývkou Býk je najväčší surovec v meste, vykonávateľ spravodlivosti, kat! Zástup sa predelí a zozadu sa blíži Býk. Obrovský chlap reve, búcha si po chlpatej dunivej hrudi, trhá z nej chuchvalce chlpov tvrdých ani drôty a neustále popod fúzy nadáva, pľuje, chriacha naokolo, dvíha nohy a prdí akoby hrmelo, občas niekoho udrie až ten ihneď zamdlie či zomrie. Nikto sa neopováži postaviť sa mu zoči-voči alebo vrátiť mu úder. To by sa rovno mohol ísť obesiť. Býk Lan Di Huo sa dohrnie pred kapitána, pred ktorým stojí Zen Cü.

Tučná žena trochu ľutuje, že mladíka dostala do problémov. Už teraz vie, že sa pomýlila, keď na neho ukazovala. Okradol ju ako vždy prefíkaný priekupník, čo od nej ráno kupoval retiazky a potom ich vo vedľajšom okrese predáva za dvojnásobok. A popri tom potiahol prsteň. Využil príležitosť, keď kontrolovala peniaze. Podliak. Teraz ho už nedostihne, ale nabudúce mu veru nachystá príučku.

No prebudí sa v nej súcit. Chce mladíka zachrániť od najhoršieho, preto, tušiac, že nič nenájdu, ich požiada: „Prehľadajte ho!“ A ako na neho ostentatívne ukazuje, zistí, že do maslovo mäkkého prsta sa jej zarezáva zlatý had s očkom: onen odcudzený prsteň. Hneď stiahne ruku ako malé dieťa.

Neskoro. Všimne si to vodca trhovníkov a dôjde mu, že si z neho i zo všetkých urobila somárov.

„Ty sprostaňa,“ vyrúti sa na ňu!

„Ja?“ bráni sa žena.

„Klamala si!“ útočí na ňu.

„Nie,“ obhajuje sa žena.

„Ako to?“ nedá sa vodca trhovníkov.

„Nevšimla som si!“ ospravedlňuje sa žena.

„A čo teraz?“ nechápe vodca.

„Neviem,“ spľasne nešťastná tučná žena a úpenlivo prosí, aby vodca mladíka zachránil.

Býk zatiaľ pred zrakmi zástupov, ktoré nevnímajú predchádzajúcu šarvátku ženy s vodcom trhovníkov, zovrie Zen Cü pevným stiskom a rozvážny kapitán mu systematicky prechádza po tele, aby ho prešacoval. Ale bezvýsledne.

Vodca trhovníkov, ktorému je trápne, že sa dostal do tejto situácie, zreve: „Musíme ísť po stope!“

„Vystopujeme toho zločinca!“ pridá sa pohotová žena.

„Tento to nie je!“ zdôrazní sklamaný kapitán, ktorému takto uniká potenciálne vďačný trestanec.

„E?“ vyjde z Býka Lan Di Huo.

„A čo z toho budeme mať?“ oprávnene požiadajú zástupy.

„Mohli ste mať mučenie,“ rozhorčene drisne Býk.

„Žena vás pozve na oslavu!“ odporuje vodca trhovníkov.

„Tá?“ pochybujú zástupy.

„Predá ten prsteň, keď ho nájdete!“ upokojí ich vodca trhovníkov.

„Á... Áno,“ so sebazaprením uvedie žena.

„A čo potom z toho bude mať ona?“ toto sa neopýta nikto.

„Každý si vyberie jednu stopu a bude sledovať!“ povie konštruktívne trhovník v prvom rade. Zopakuje to trhovník v druhom rade tomu v treťom rade, a tak sa správa, čo majú všetci robiť, rozšíri až dozadu.

Každý začne sledovať a postupne vysvitne, že každý sleduje vlastnú stopu, lebo tú najlepšie rozozná. Tmolia sa po trhovisku, niekto zohnutý, iný kolenačky, cúvajú po svojich stopách až začne s nimi cúvať aj čas. Nikto si nevšimne, ako Zen Cü skromne odchádza, pretože sú zaujatí a páči sa im táto hra. Dostanú sa až k ránu, keď tu bol priekupník a pravda vychádza najavo. Tučná žena sa bála, prsteň si nasadila na prst, aby jej ho nezobral a potom na to zabudla. V danej chvíli však každý zbadá samého seba v to ráno a v duši im zažiari naozajstný diamant. Pozorujú sa, akí sú maličkí v tom všetkom a aké rovnako malé sú problémy, ktoré vyzerali veľké. V zástupoch zavládne ohromenie a radosť.

Prsteň sa predá! Do večera sa tancuje, ľudia poskakujú. Býk Lan Di Huo vyhadzuje niektorých od radosti do výšky, niektorých pri tom zabudne chytiť, deti robia saltá odrážajúc sa od jeho brucha ako z trampolíny a víno tečie po uliciach ako na jar rozvodnená rieka. A hoci je Zen Cü už ďaleko za bránami mesta, v mláčke jeho stopy na vlhkom chodníku trhoviska vyjde mesiac, ktorý sa potom odráža na oblohe.

Mesto za ním sa stane minulosťou. Divokých lúk ubúda a pribúda polí. Nepokojne medzi nimi pobehujú líšky a lovia zajačiky. Popri cestách stoja hospodárske budovy. Sem tam ho prichýlia hospodári - môže u nich stráviť noc. Na poliach tvrdo pracujú celé rodiny. Zásobujú sa na ťažšie a nevľúdnejšie obdobie. Zvážajú úrodu, život a smrť pri nich zotrváva ako brat a sestra.

Zen Cü prosto ide ďalej až mu raz skríži cestu kráľovská čata. Kráľ prikázal úradníkom a vrchnému veliteľovi, aby verbovali vojakov, lebo sa cíti ohrozený. Armáda je slabá, chýbajú pešiaci aj lukostrelci. Nervózne sa prechádza komnatami prepychového sídla s rukami za chrbtom. Radosť mu už nespôsobí ani pohľad na bohatú výzdobu paláca, ani na čistú pannu, ktorá nahá vychádza z kúpeľa ruží. Ešteže pookreje v rozhovore so synom Mu Cheiom, ale to len zriedka. Skormútený a ustráchaný prežíva dni, ako ten najposlednejší väzeň, jesť mu nechutí a zvíja sa v beznádeji.

Vojaci sa pri pohľade na chudučkého Zen Cü rozrehocú a obchádzajúc na koňoch ho kopú.

„Tulák!“ povie vrchný veliteľ Ch´mei.

„Vrah to bude!“ odhadne jeho prvý zástupca.

„Kam ideš?“ pýta sa druhý.

„Ku kráľovi za vojaka!“ podotkne vtipne tretí.

„Tak povedz už konečne niečo!“ prikáže nazlostený štvrtý.

Zen Cü sa pousmeje: „Nemusím nič povedať.“

„Aký drzáň!“ nadviaže prvý zástupca.

„Spútajme ho!“ navrhne veliteľ Ch´mei.

„Povláčime ho za koňom!“ pridá druhý zástupca.

„Rovno ho udupme!“ nedá sa tretí.

„Ale predtým mu vyrežem jazyk! Na čo mu je?“ odhodlá sa štvrtý. Zosadne z koňa a vtom zbadá, ako sa v diali k nim blížia hospodári a pastieri s vidlami, hrabľami a kladivami. V kraji nemajú v láske vojakov, vždy sa vďaka nim niečo zomelie - nechcú kráľovi dávať mladíkov, ktorí šikovne pracujú, orú a sejú, i dobytok vedia nachovať. Nebudú im vojaci brať to najcennejšie! Hospodári a pastieri sa dozvedeli o kráľovom rozkaze a organizujú odpor. Už si ich všimol okrem štvrtého zástupcu aj zostatok čaty. Nechceli by veru skončiť pohodení psom na poľných cestách, no zamýšľali ísť hlbšie a aspoň niekoho naverbovať, donútiť. Kráľ ich za takýto výsledok nepochváli.

„Radšej poďme!“ navrhne štvrtý a schová nôž.

„A čo kráľ?“ spýta sa tretí.

„Bude zle!“ konštatuje druhý

„Nebude žold!“ varuje prvý.

„Tak zoberme tohto!“ vyriekne vrchný veliteľ Ch´mei svoj nápad, ktorý sa im zdal predtým vtipný, no v núdzi i to pomôže.

Jeho prvý zástupca nelení, posadí ho za seba a cválajú v ústrety kráľovi.

Ten sa naozaj kráľovsky rozhnevá, keď si uvedomí celú túto úbohosť. Chytá meč a chce neduživého prišelca naskutku rozseknúť, nech sa toľko netrápi a nech netrápi ani tento svet svojou prítomnosťou. No vtedy sa dozvie z úst vojakov vyslanej čaty.

„Viac bojaschopných mužov niet,“ vraví veliteľ Ch´mei.

„Nebude vojakov!“ pokračuje jeho prvý zástupca.

„To aby sme ženy verbovali!“ prihodí druhý.

„Možno i deti!“ dá sa počuť tretí.

„Aká to bude armáda?“ zapochybuje štvrtý.

Kráľovi klesne meč, hoci za minulých hojných čias by v tejto chvíli padali na zem jedna za druhou hlavy všetkých vojakov, čo mu donášajú takéto neblahé zvesti. A prišelec z odkiaľsi kamsi by sa sem ani nikdy nebol dostal, aby nezakalil číre kráľovské oko pri pohľade na šíre končiny jeho územia. „Ach, čoho som sa dožil,“ bezmocne vzdychne.

„Žena mi zomrela,“ povie svoj prvý smútok.

„Kráľovstvo chradne,“ prizná sa k druhému.

„Armádu nemám,“ uzavrie tretím.

Meč v slzách zúfalstva a zúfalej zlosti namieri k sebe. Došiel k bodu, z ktorého niet návratu: strach ho kvári a slabosť je jeho každodenná partnerka.

Veliteľ a jeho zástupcovia čakajú, či to urobí, lebo potom by vznikla v kráľovstve zaujímavá situácia, z ktorej by zaiste vyťažili. Veliteľ Ch´mei by mu dokonca požičal aj svoj meč. Zadrží ho až statočný syn Mu Chei: „Otec môj!“ osloví kráľa.

„Syn môj!“ osloví kráľ syna.

„Čože to robíš?“ opýta sa syn kráľa.

„A čože by som mal?“ opýta sa kráľ syna.

„Nemôžeš takto!“ prikáže syn kráľovi, lebo syn sa má postarať o svojho kráľa.

„Ty nemôžeš takto!“ prikáže kráľ synovi, lebo kráľovi nemôže prikazovať ani syn.

Obaja vstanú a zahľadia sa na mladíka Zen Cü. Syn Mu Chei ho vyzve, ako by dokázal on ochrániť kráľa, keď už je taký opovážlivý a zašpinil vznešenú dlážku kráľovskej komnaty, ukazuje sa svetu vo svojej úbohosti a neutopí sa radšej v močiaroch ako mača.

Zen Cü sa usmeje a povie: „Nemusím nič povedať!“

Ťažká situácia a celý rozhovor kráľa napokon rozosmejú. A rozosmeje ho to sýto až sa mu smiech dotkne srdca. Smeje sa s mečom v ruke a v objatí syna - pocíti z neho niečo, na čo si len matne spomína a čo prv nazýval šťastie. Ale je to spomienka krátka a prchavá ako bzuk mušky do ucha a kráľ je čochvíľa znovu formálny, tvrdý a bez citu. Už nemá, čo stratiť: „Dobre teda, cudzinec!“ začne.

„Tu je môj syn Mu Chei!“ ukáže na neho.

„Tu je veliteľ Ch´mei!“ ukáže na neho.

„A tam. Tam je hora Fi!“ ukáže na ňu.

„Ak bude na jej vrcholku prvý Mu Chei, budeš kráľom, cudzinec!“ ukáže na syna Mu Cheia

„Ak bude na jej vrcholku prvý Ch´mei, zomrieš, cudzinec!“ ukáže na Ch´meia.

Kráľovskou komnatou sa šíri nepokoj. Kráľ musel naskutku zošalieť. Veď takto sa kraľuje? Len tak kvôli jednému mladíkovi, najdúchovi akémusi, čo ani rozprávať nevie, dá krajinu do stávky? A čo to vyviedol synovi Mu Cheiovi? Ten ho nadovšetko miluje a teraz ho postavil pred strašnú dilemu: je kráľovský syn, muž nad každým mužom, na vrcholku musí byť prvý on, lebo inak by zaprel vznešenosť kráľovskej krvi, ale keď bude prvý, potom už jeho otec nebude kráľom. A čo to pripravil vrchnému veliteľovi, pokrytcovi Ch´meiovi? Ten ho už nechce vidieť v kráľovskom kresle, neznáša ho a snová intrigy, a teraz ho postavil pred strašnú dilemu: je vrchný veliteľ, bojovník nad každým bojovníkom, ak nebude na vrcholku prvý, aký je to potom veliteľ? Kráľ ho určite vyženie z paláca, lebo stratí vojenskú autoritu. No keď tam bude prvý, zomrie mladík, ktorý by na tróne vystriedal kráľa. A ten mladík je poriadny ťuťmák – pri ňom ako kráľovi by vplyv vrchného veliteľa v kráľovstve neuveriteľne vzrástol, robil by si, čo chcel, manipuloval by a zbohatol by, to by mu vyhovovalo!

Kráľ sa v pevnom stoji obráti k Zen Cü: „Tak, čo na to povieš?“

Zen Cü sa usmeje: „Nemusím nič povedať!“

„Nuž, zajtra na obed sa rozhodne! Zídeme sa v Letnom pavilóne!“ prehlási kráľ.

Vežičky rozľahlého paláca na druhý deň blčia v obedňajšej páľave. Na oblohe plávajú biele lievance oblakov a pofukuje jemný vetrík. Ten vlní priesvitnými závesmi okolo drevených stĺpov Letného pavilónu so širokým výhľadom na zelené lány polí, ktorým v diaľke dominuje hora Fi.

Hora Fi je temný skalný masív v tvare kužeľa, jasne vykrojený pred svetlomodrým horizontom. Mu Chei a Ch´mei tam odišli už ráno. A hoci sa deň priam predvádza vo svojej kráse, v Letnom pavilóne preráža vôňu čaju pach nervozity. Kráľ sediac v strede hľadí na vrcholček hory Fi vybrúsený časom, dažďom a snehom do dokonalého hrotu. Tam povstane víťaz, čo ovplyvní ďalší chod kráľovstva.

Na úpätí hory, na ktorej nerastie ani stebielko trávy a jej skaly sú teraz na obed ako žeravé uhlíky, čakajú dvaja výnimoční muži: Mu Chei a Ch´mei. Čakajú na štart, na dymový signál z letného pavilónu.

Zen Cü sa teší a aj by sa smial nahlas, no dôstojné mlčanlivé tváre všade naokolo by to prijali nevhodne. Teraz ich zaujme vážny krok kráľa, za ktorým sa ťahá lesklý plášť. Smeruje k obrovskej keramickej nádobe. Zapáli v nej vetvičky. Oheň praská a tancuje. Potom do neho kráľ vhodí za hrsť byliniek. Z nádoby stúpne chuchvalec dymu.

Muži na protiľahlých stranách pod horou Fi napnú svaly, natiahnu krok, švihnú ramenami a vyrazia. Ani jeden však nevie, či má bežať po strmom svahu rýchlo alebo pomaly, alebo ako, aby sa tento osudový závod skončil dobre. Nemôžu ani kontrolovať priebeh a taktizovať, keďže nemôžu na seba vidieť. Naopak, z Letného pavilónu sleduje kráľ a jeho osadenstvo dvoch mužov, ktorí na protiľahlých svahoch hory vyzerajú ako mravce. Rýchlo strihajú nožičkami na šikmých stenách hory. Čierny kužeľ a dva čierne malé živočíchy. Výhľad trochu pripomína scénu bábkového divadla s kulisou nehybnej hory a mykajúcimi sa postavičkami. Lenže toto divadlo je živé a ide o všetko.

Raz predbieha Ch´mei Mu Cheia, v ďalšej chvíli zasa opačne Mu Chei Ch´meia, potom v úžasnom tempe napredujú rovnako, neskôr zasa inak. Niektorí v Letnom pavilóne sa odvrátia, lebo nevydržia nápor napätia. Jedna dáma zamdlie.

Kráľov pohľad je priamy a sústredený, viečka pokojne padajú a zdvíhajú sa. Napriek tomu si hneď nevšimne to, čo zbadá jeho hlavný pozorovateľ a vojenský prieskumník s vycvičeným zrakom. Hodí sa mu k nohám a skríkne: „Pane!“

„Hovor!“ vyzve ho kráľ.

„Lezie tam tiger!“ prehlási pozorovateľ.

„Kde? Nevidno ho!“ nesúhlasí kráľ.

„Za vaším synom!“ trvá na svojom pozorovateľ.

„Čo?“ neverí kráľ.

A keď ukončia tento rozhovor, správa pozorovateľa sa ukáže ako pravdivá. Za jednou postavičkou sa na hrebeni z temného priestoru hory do modrého pozadia vynorí ozrutná šelma. Zakráda sa za nič netušiacim Mu Cheiom a krúti chvostom. Takmer mu už hryzie do päty.

„To je hrozné!“ povie prvý zástupca veliteľa.

„On tam zomrie!“ pridá sa druhý.

„Vystreľme z dela!“ rozmýšľa tretí.

„To tigra odplaší!“ vysvetlí štvrtý.

„Už bude neskoro!“ začne znovu prvý.

„Takáto tragédia!“ zahorekuje druhý.

„Niet pomoci!“ bilancuje tretí.

„Ch´mei bude víťazom!“ zaznie ortieľ od štvrtého.

Kráľ zahučí: „Dosť!“ Prevalí nádobu s čajom: „Prestaňte už konečne tárať a robte niečo!“

Nikto však nevie, čo by mal urobiť na záchranu jeho syna, je predsa vzdialený dobrú hodinu koňom. Našťastie Zen Cü netára, a tak vystrie ruku, zľahka ňou prejde ponad šíru krajinu, tesne pod vrcholom chytí Mu Cheia medzi prsty, malého a krehkého. Ruku ihneď stiahne späť. Zloží ho z hory a v okamihu ho pustí na dlážku Letného pavilónu.

Kráľ, aký bol v jednej chvíli povýšenecký, sa teraz celý zachveje plačom a líca mu zalejú slzy šťastia. Z prvého muža kráľovstva, z veľkého a prísneho kráľa je obyčajný starec, ktorý miluje svojho syna a smúti za jeho matkou. Nič viac a nič menej. Pochopil, že nikdy nesmie ukrývať svoje city, lebo tak príde o blízkych i o všetko, a že v pravej chvíli ich má prejaviť, aby si navzájom lepšie rozumeli. A kým sa objímajú a tešia, Ch´mei sa už dotýka vrcholku hory Fi, spoza ktorého sa, ale, oproti nemu vyvalí otvorená vlhká tlama so zahnutými tesákmi.

Obdivne a so závisťou si premeriavajú veliteľovi zástupcovia a ľudia z kráľovského dvora usmiateho Zen Cü a nechápu, akým zázrakom mohol v jedinom okamihu dosiahnuť z Letného pavilónu na horu Fi. Vyruší ich kráľ, ktorý sa ho opýta: „Mladík, okrem toho, že ti ďakujem za to najvzácnejšie na tejto zemi, chcem vedieť, ako si vysvetliť výsledok tohto súboja?“

„Vyhral Ch´mei!“ skočí do jeho slov prvý zástupca.

„Ale nad kým?“ namietne druhý.

„Nad Mu Cheiom!“ vraví tretí.

„Ale ten nemohol beh dokončiť!“ pripomína štvrtý.

„No na vrchole bol Ch´mei!“ začne znovu prvý.

„Tak nám ho ukáž, víťaza!“ navrhne druhý

„Porazil ho tam tiger!“ namietne tretí.

„Víťazom je tiger!“ nechá sa uniesť štvrtý.

„Zadržte!“ ozve sa kráľ. „Už viem, ako vyložiť výsledok súboja! Víťazom, skutočným víťazom, som ja! Ja som z pretekov získal najviac. Ďakujem ti, mladík, lebo si zachránil toto kráľovstvo.“

Kráľovský syn Mu Chei sa pri týchto slovách zahanbí, keď si spomenie, ako podceňoval muža menom Zen Cü.

Kráľ pokračuje: „Čo na to povieš?“

Zen Cü sa usmeje: „Nemusím nič povedať.“

„Ale ja musím povedať svoju vôľu!“ nadšene nadviaže kráľ. „Od zajtra bude vládcom môj syn. Som starý a unavený, na čase je zmena. Dnes sa budeme všetci zabávať, potom odídem medzi ľudí, lebo každý kráľ sa musí naučiť, a kiežby na to prišiel čo najskôr, že je len človek.“

Potešené kráľovské obyvateľstvo chystá oslavu. Schyľuje sa k večeru. Zen Cü sa z Letného pavilónu rozhliada na tento krásny kraj ponorený v ružovej záclone zapadajúceho slnka. Vie, že by mohol mať aj lepší výhľad, že by sa mohol usmievať aj na kraj za týmto krajom a na svet za týmto svetom a na ďalšie svety za tým. Natiahne ruku a prstami, rovnako ako predtým Mu Cheia, si pred seba pokladá obláčiky z oblohy. Zľahka sa pred ním nadnášajú. Vykročí z výšky Letného pavilónu do mäkkých schodíkov a vystupuje po nich hore.

A ak sa tam raz v tajomnom dychu noci pozriete aj vy a zbadáte padať meteor, to si len tak Zen Cü odpľul na svojej ceste. Ale jeho neuvidíte: stal sa beztvarým pozadím, aby dal vyniknúť hviezdam. Taký dobrý bol Zen Cü, vždy nechal žiariť iných, aby on zostal nepovšimnutý.

Ale jeho príbeh, rovnako ako všetko, i vesmír so svojimi bielymi ohňami v chladivej fialkastej temnote, sa tak stále deje.

A ako sa dá zastaviť, keď sa stále deje?

Hoax

Zobudil sa znovu.

Už ani nevedel koľký raz. Vedel však, že každé ďalšie zobudenie je intenzívnejšie. Otvoril oči do malej horúcej izby. Telo mal ochabnuté akoby sa práve narodil. Všade bolo tma. Zvonku počul šumieť les. Prevalil sa na bok a na dlážke nahmatal tanier s jedlom. Mal by sa najesť, mal by vstať, umyť sa... Niečo v hlave mu vraví, že by to mal urobiť! No pre jeho telo sú to vzdialené, neznáme pokyny. Chce sa mu spať. Ponoriť sa do sladkej ničoty – vrátiť sa do nej. Chcel by tam byť navždy. Nebyť. Malátnym pohybom sa dostane znovu do príjemnej polohy. Upokojí sa a slabému telu postačí na prechod do spánku aj plytký dych. V hlave už nie sú žiadne pokyny. Iba báseň, ktorú si tu prečítal...

Psy do tmy brešú,

búrka sa blíži,

pozri sa poriadne,

koho máš v chyži!

Ak si tu len sám,

a nik tu nie je,

prečo ti za chrbtom

niekto sa smeje?

Klopanie. A znovu ten zvuk. Za oknom vrana naráža zobákom do skla. Čosi ju vyplašilo a chce uletieť z lesa. Ale strach jej zviazal krídla a núti ju v kŕči k pokusom o prelet okienkom sotva väčším ako dlaň. O chvíľu ťukanie poľaví a vrana vysilene padne k stene chatky.

Les šumí divoko a strašne. Konáre hvízdajú do noci, koruny stromov tancujú a obloha sa chveje. Z hlboko čistého spánku ho zobudí klopanie. Otvorí oči a v izbe už konečne nie je tak horúco. Nepamätá si, čo ho zobudilo. Klopanie sa ozve znovu. Keď vychádzal zo spánku, zdalo sa mu, že ktosi klopal na okno. Sklo sa triaslo v uvoľnenom drevenom ráme. Nechce sa mu nič. Nechce sa mu počúvať, ani pozerať. Rád by zaspal. Zvuky víchrice pretne praskajúci strom. To ho úplne prenesie do bdenia. Klopanie neustáva, no neblíži sa od okna, ale od dverí.

Nepamätá si, kde presne sú dvere, len sa ich snaží vytušiť. Tesne pri čele sa mu zažne sviečka. Bolestne zastoná a okamžite zavrie oči. Po chvíli ich otvorí. Sviečka akoby v miestnosti plávala. Postupne osvecuje steny. Dvere nikde nie sú. Nie je tu ani okno a on sa práve prebúdza...

Počuje klopanie. Nie, skôr štuchanie. Niečo kovové sa vbodáva do drevenej dosky chaty. Počuje rozhovor za stenou. Čochvíľa je zvuk zreteľný a číry - práve ktosi prerazil hrotom až dovnútra. Doska sa štiepa, vibruje a odfrkuje z nej prach. Kus sa odlomí a do miestnosti vniká ešte hustejšia tma spolu s vetrom. Hovor vonku zmĺkne, no les o to viac počuť...

Prebudí ho tlkot konárov o seba, akoby niekto súperil drevenými mečmi. Jeho posteľ sa hýbe. Pomaly otvára oči a zisťuje, že ho nesú štyria neznámi. Utekajú s ním v temnote. Mihajú sa nad ním listy....

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Nemusím nič povedať

Hoax