Paul Hoffman

THE LEFT HAND OF GOD

THE LEFT HAND OF GOD

Copyright © 2010 by Paul Hoffman

Translation © 2010 by Michal Jedinák

THE LAST FOUR THINGS

Copyright © 2011 by Paul Hoffman

Translation © 2011 by Michal Jedinák

THE BEATHING OF HIS WINGS

Copyright © 2013 by Paul Hoffman

Translation © 2013 by Michal Jedinák

Poetry translation © by Jana Kantorová-Báliková

All rights reserved.

Cover design © by Peter Bergting

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5855-6

Ľavá ruka Boha

Venujem Victorii a Thomasovi Hoffmanovcom

1

Útulok spasiteľov na Shotoverskom zráze je jedna veľká lož. Spásy sa tam človek nedočká a o útočisku nemôže byť ani reči. Okolitá krajina je zanedbaná, zarastená nízkym krovím a vysokou burinou, rozdiel medzi letom a zimou je v tejto oblasti takmer nebadateľný – ovzdušie je neustále chladné ako v jaskyni. Útulok postavili z kremeňa, betónu a ryžovej múky, v zriedkavých okamihoch, keď ho nezahaľuje smog, je viditeľný aj zo vzdialenosti niekoľkých kilometrov. Pridaním múky je betón tvrdší než skala, aj preto toto väzenie – pretože v skutočnosti to nie je nič iné – vydržalo nejedno obliehanie. Všetky pokusy dobyť útulok stroskotali, k poslednému prišlo pred niekoľkými storočiami.

Do tejto smradľavej, odpornej pevnosti nikto okrem majstrov spasiteľov dobrovoľne nevstúpi. Kto teda sú ich väzni? Toto označenie obyvateľov kláštora nie je úplne výstižné, pretože u väzňov sa predpokladá spáchanie zločinu, lenže títo chlapci neporušili nijaký ľudský či Boží zákon. Ani zovňajškom nepripomínajú trestancov: prijímajú sem len chlapcov mladších ako desať rokov. Útulok opúšťajú už ako mladí muži, niekedy až po pätnástich rokoch, a aj to hádam len polovica z nich. Ostatní skončia v rubáši z modrej vrecoviny, pochovaní na Ginkyho poli – cintoríne pod múrmi. Pohrebisko sa tiahne, kam oko dovidí, už podľa toho si viete predstaviť, aký je Shotover veľký, no aj to, ako ťažko chovanec v kláštore prežije. Nikto nepozná celé útočisko – v nekonečnom bludisku chodieb, stáčajúcich sa doľava, doprava, nadol i nahor, nie je ťažké stratiť sa. Všetko tam vyzerá rovnako – hnedé, tmavé múry, zapáchajúce stuchlinou.

V jednej z chodieb stojí chlapec, pozerá cez okno a v ruke drží veľké tmavomodré vrece. Má štrnásť, možno pätnásť rokov. Ani on, ani nikto iný to nevie s určitosťou. Svoje meno zabudol, lebo každého, koho sem privedú, prekrstia a pomenujú po niektorom z mučeníkov majstrov spasiteľov – a tých nie je málo, veď odjakživa každý, kto sa nenechal obrátiť na ich vieru, na vlastnej koži pocítil ich nenávisť. Chlapec pri okne sa volá Thomas Cale, no krstným menom ho nikto neoslovuje, také niečo sa v týchto múroch považuje za ťažký hriech.

Calea upútalo vŕzganie severozápadnej brány, ktorú otvárali len zriedkakedy, pripomínajúce obra s boľavými kolenami. Dnu vošli dvaja majstri v čiernych reverendách, za nimi asi osemročné chlapča nasledované o niečo mladším drobcom. A za tým ďalší chlapec... a ešte jeden. Cale ich napočítal dvadsať. Skupinu uzatvárali dvaja spasitelia. Brána sa so škrípaním pomaly zatvorila.

Keď Cale natiahol krk, aby sa pozrel na nehostinné Chrastaviny za bránou, jeho výraz sa zmenil. Priviedli ho sem pred desiatimi rokmi, vraj ako najmladšie dieťa v dejinách útulku. Zo života pred vstupom do kláštora si nič nepamätal. Odvtedy bol vonku iba šesťkrát, no strážcovia ho zakaždým sledovali tak bedlivo, akoby od toho záviseli ich životy (aj záviseli). Ak by počas jednej z týchto šiestich skúšok zlyhal, na mieste by ho zabili.

Len čo sa brána zatvorila, znova uprel pohľad na chlapcov. Ani jeden z nich nebol tučný, tváre mali detsky zaguľatené. Rozšírenými očami si obzerali rozsiahly útulok, mohutné steny, no hoci boli z cudzieho prostredia zmätení a popletení, nebáli sa. Cale pocítil v prsiach čosi, čo nevedel pomenovať. Bol ustavične v strehu. Táto vlastnosť ho zachránila ako veľakrát predtým.

Odskočil od okna a pustil sa kráčať po chodbe.

„Hej ty! Počkaj!“

Chlapec zastal a obrátil sa. V otvorených dverách, z ktorých vychádzala para a ozývali sa čudné zvuky, stál jeden zo spasiteľov, zavalitý muž, cez golier na krku mu prevísali tučné laloky. Cale naňho uprel prázdny pohľad.

„Poď sem.“

Poslúchol.

„Ach, to si ty,“ zašomral tučniak. „Čo tu hľadáš?“

Cale zdvihol modré vrece: „Majster stratég ma s týmto poslal k bubnu.“

„Nepočujem ťa, hovor hlasnejšie!“

Cale dobre vedel, že tučný spasiteľ je na jedno ucho odjakživa hluchý, a potichu hovoril zámerne. Odpoveď tentoraz zreval na plné hrdlo.

„Strieľaš si zo mňa, chlapče?“

„Nie, pane.“

„Čo si robil pri okne?“

„Pri okne?“

„Nerob zo seba hlupáka. Čo si tam chcel?“

„Počul som otvárať severozápadnú bránu.“

„Naozaj?“ začudoval sa spasiteľ. „Prišli priskoro,“ otrávene zahundral a obzrel sa do dverí. Nebol to nik iný ako majster Vittles, vládca kuchyne. Spasiteľov vykrmovali dobre, ale chovanci trpeli hladom. „Dvadsať porcií naviac!“ zakričal do páchnucej pary za sebou. Znova sa zvrtol ku Caleovi.

„Premýšľal si o niečom, keď si išiel k oknu?“

„Nie, pane.“

„Sníval si s otvorenými očami?“

„Nie, pane.“

Majster Vittles sa zvrtol, vošiel do kuchyne a kým zavrel za sebou dvere, Cale potichu, ale dostatočne zreteľne, aby to zachytil každý s dobrým sluchom, povedal:

„Dúfam, že sa zadusíš, ty sud loja.“

Dvere sa zaplesli, Cale vyrazil po chodbe, ťahajúc za sebou veľké vrece. Väčšinu cesty bežal, no aj tak mu trvalo takmer štvrť hodiny, kým dorazil k bubnu na konci jednej z chodieb. Bubon to miesto nazývali len kvôli tvaru, tento mal takmer dva metre a bol zamurovaný v tehlovej stene. Šuškalo sa, že na opačnej strane bubna je obydlie oddelené od útulku, a vraj tam žije dvadsať mníšok, ktoré varia a perú len pre spasiteľov. Cale nevedel, ako taká mníška vyzerá, a nikdy žiadnu nevidel, aj keď sa s nimi občas rozprával cez bubon. Nevedel, čím sa odlišujú od iných žien, o ktorých sa v kláštore rozprávalo len zriedka a s odporom. Jedinými dvoma výnimkami boli Svätá sestra Obeseného spasiteľa a požehnaná Imelda Lambertini, ktorá zomrela od vytrženia vo veku jedenásť rokov počas prvého svätého prijímania. Spasitelia chlapcom nevysvetlili, čo je to vytrženie, a nikto nebol taký hlúpy, aby sa na to spýtal. Cale krútil bubnom, kým sa neukázal veľký otvor. Modré vrece hodil dnu, znova otočil bubnom a zabúchal naň. Zadunelo to a o chvíľu sa z druhej strany ozval tlmený hlas:

„Čo sa robí?“

Cale sa nahol tesne k bubnu, perami sa takmer dotýkal jeho povrchu.

„Spasiteľ Bosco to chce mať do zajtra rána vypraté!“ zakričal.

„Prečo to neposlal s ostatnou bielizňou?“

„Ako to mám, dočerta, vedieť?“

Spoza bubna doľahol nazlostený piskľavý výkrik.

„Ako sa voláš, ty bezbožné šteňa?“

„Dominic Savio,“ zaklamal Cale.

„Nahlásim ťa majstrovi disciplíny, Dominic Savio, a ten z teba zoderie kožu!“

„To je mi fuk.“

O dvadsať minút bol späť u majstra stratéga. Okrem spasiteľa v miestnosti nikto nebol, ale majster nezdvihol hlavu, ba ani inak nedal najavo, že si Calea všimol. Asi po piatich minútach písania do veľkej knihy konečne prehovoril, na chlapca sa však nepozrel.

„Kde si bol tak dlho?“

„Zastavil ma majster Vittles.“

„Prečo?“

„Asi počul zvonku zvuky.“

„Aké zvuky?“ Majster stratég konečne zdvihol hlavu. Oči mal vyblednuté, ale prenikavé. Nič im neuniklo.

„Otvárali severozápadnú bránu, aby vpustili nových chlapcov. Spasiteľ Vittles ich dnes nečakal. Myslím, že ho to zaskočilo.“

„Mlč!“ zahriakol ho majster stratég nezvyčajne mierne. Cale vedel, že Vittlesom opovrhuje, preto si o ňom dovolil takto hovoriť.

„Vypytoval som sa na nováčikov tvojho priateľa,“ povedal Bosco.

„Nemám priateľov, pane. Je to zakázané.“

Majster stratég sa ticho zasmial. Nebol to príjemný smiech.

„V tomto smere sa o teba nebojím, Cale. Ale keď inak nedáš, bol to ten vycivený chlapec s plavými vlasmi. Ako mu to hovoríte?“

„Henri.“

„Jeho meno poznám, pýtal som sa na prezývku.“

„Voláme ho Henri Zahmlievač.“

Spasiteľ sa znova zasmial, tentoraz s náznakom dobrej nálady. „To je presné,“ povedal uznanlivo. „Spýtal som sa ho, kedy ich priviedli, odvetil, že si nie je istý, vraj niekedy medzi ôsmym a deviatym zvonením. Ešte som sa ho spýtal, koľko ich je, on na to, že asi pätnásť, ale možno aj viac.“ Pozrel sa Caleovi priamo do očí. „Zmlátil som ho, aby sa naučil odpovedať konkrétnejšie. Čo ty na to ?“

„Urobili ste dobre, pane,“ odvetil Cale ľahostajne. „Zaslúžil si trest.“

„Teší ma, že si to myslíš. Tak o ktorej prišli?“

„Tesne pred piatou.“

„Koľko ich bolo?“

„Dvadsať.“

„V akom veku?“

„Od sedem do deväť rokov.“

„Pôvod?“

„Štyria Mezovia, štyria Uitlanderi, traja Folderovia, piati miešanci, traja Miamovia a jedného som nevedel zaradiť.“

Majster stratég zahundral, akoby ho celkom neuspokojili ani presné odpovede. „Choď k stolu, pripravil som ti úlohu. Na riešenie máš desať minút.“

Cale podišiel k stolu s rozmermi šesť krát šesť metrov, na ktorom majster stratég rozložil mapu – okrajmi trochu vyčnievala zo stola. Mnohé zakreslené miesta – vrchy, rieky, lesy – ľahko rozoznal, ale zvyšné kresby zakrývalo množstvo malých drevených hranolčekov popísaných číslami a hieroglyfmi. Niektoré hranolčeky boli usporiadané, iné očividne nie. Cale hľadel na mapu, kým neuplynul stanovený čas, potom zdvihol hlavu.

„Nuž?“ spýtal sa majster stratég.

Chlapec sa pustil do riešenia. Po dvadsiatich minútach bol hotový, ruky mal stále zdvihnuté nad stolom.

„Veľmi dômyselné. Priam ohromujúce,“ pochválil ho spasiteľ. V očiach sa mu zablyslo, neuveriteľnou rýchlosťou zasiahol chlapcovu ľavú ruku koženým opaskom obitým krátkymi klincami so širokou hlavičkou.

Cale sa mykol, zaťal zuby od bolesti, ale zakrátko sa mu na tvári opäť usadil ľahostajný výraz, ktorý si uňho spasiteľ všimol v posledných dňoch. Majster stratég si sadol a premeriaval si chlapca ako voľajaký zaujímavý, no nespoľahlivý predmet.

„Kedy sa naučíš, že ak dávaš najavo bystrosť a šikovnosť, ovláda ťa pýcha? Tvoje riešenie je možno správne, ale zbytočne riskantné. Veľmi dobre poznáš osvedčený postup pre túto situáciu. Vo vojenskej stratégii je tradičné riešenie vždy lepšie než novátorské. Mal by si to konečne pochopiť!“ udrel po stole. „Vari si zabudol, že spasitelia majú právo zabiť každého chovanca, ktorý vykoná niečo neočakávané?“ Znova udrel po stole, vstal a zazrel na Calea. Z rán na chlapcovej vystretej ruke kvapkala krv. „Nikto iný by sa s tebou takto nemaznal. Majster disciplíny ťa pozorne sleduje – raz za čas potrebuje niekoho potrestať na výstrahu. Chceš skončiť ako obetný baránok?“

Cale hľadel mlčky pred seba.

„Odpovedz!“

„Nie, pane.“

„Je to moja chyba, moja chyba, moja osudná chyba,“ zahundral Bosco a trikrát sa udrel päsťou do hrude. „Máš dvadsaťštyri hodín na premýšľanie o svojich hriechoch. Potom pôjdeš za majstrom disciplíny.“

„Rozumiem, pane.“

„A teraz zmizni!“

Cale spustil ruky a vykročil k dverám.

„Nezababri mi koberec!“ zakričal za ním spasiteľ.

Cale nezranenou rukou otvoril dvere a vyšiel z miestnosti.

Spasiteľ Bosco počkal, kým odíde. Keď sa dvere zatvorili, potláčanú zlosť vymenila na jeho tvári hĺbavá zvedavosť.

Cale si na chodbe prezrel ľavú ruku. Rany neboli hlboké, klince na opasku mali spôsobiť bolesť, ktorá si nevyžaduje špeciálne ošetrenie. Zovrel ruku v päsť. Na podlahu stekala krv, hlava sa mu chvela, akoby mu kdesi hlboko v lebke vypuklo malé zemetrasenie. Uvoľnil stisk, na chvíľu sa zatváril strašne nešťastne. Hneď sa však spamätal a pobral sa preč.

Nikto z chlapcov nevedel, koľko ich v útulku presne je. Podaktorí tvrdili, že až desaťtisíc, a vraj sa toto číslo každý mesiac zvyšuje. A práve noví chovanci boli najčastejšou témou ich rozhovorov. Starší chlapci, okolo dvadsiatky, sa zhodli na tom, že počet chovancov sa až do istého času nemenil. Pribúdajú len za posledných päť rokov. Aj spasitelia sa správajú inak, to bolo samo osebe nezvyčajné a neveštilo nič dobré – zvyklosti a každodenný život boli v minulosti také samozrejmé ako vzduch. Dni sa podobali ako vajce vajcu, každý nastupujúci mesiac bol na nerozoznanie od predchádzajúceho. Roky plynuli v nemennosti. Nečakaný nárast počtu chlapcov však vyžadoval zmeny. V spoločných nocľahárňach pribudli prične s dvoma i troma poschodiami, aby bolo dosť miesta pre nových. Bohoslužby sa konali častejšie, aby sa ich mohli striedavo zúčastniť všetci, modlitbami sa každý deň chránili pred zatratením. Najnovšie už aj jedli po skupinách. Lenže pravé dôvody týchto zmien chlapci nepoznali.

Cale s ľavou rukou obviazanou špinavou handrou, ktorú vyhodili umývači riadu, kráčal s drevenou táckou po obrovskej kláštornej jedálni. Na druhú zmenu meškal, ale len trošku, inak by dostal bitku a z jedálne by ho vyhodili. Zamieril k veľkému stolu v kúte miestnosti, kde vždy jedával. Zastal za chrbtom nejakého chlapca, približne v rovnakom veku a podobnej telesnej stavby. Jedák bol taký sústredený, že si Calea nevšimol. Upozornili ho až zdvihnuté hlavy ostatných.

„Prepáč, Cale,“ zamrmlal, napchal do seba zvyšok jedla a náhlivo sa zdvihol z lavice.

Cale si sadol a pozrel sa na večeru – na tanieri ležalo čosi, čo vyzeralo ako klobása zaliata riedkym vývarom, so sotva rozoznateľnou koreňovou zeleninou, rozvarenou na žltkastú kašu. V miske bola ovsená kaša – rôsolovitá, studená a popolavá ako blato. Hoci bol hladný, chvíľu trvalo, kým sa do toho pustil.

Niekto si k nemu prisadol. Cale nedvihol zrak. Jedlo bolo odporné, ale nespokojnosť dal najavo iba jemným myknutím úst.

Chlapec vedľa neho tíško prehovoril, aby ho počul iba Cale. Nebolo by múdre dať sa prichytiť počas večere pri rozprávaní.

„Niečo som našiel,“ zašepkal vzrušene.

„Gratulujem,“ odvetil Cale chladne.

„Niečo úžasné.“

Cale nezareagoval, dával pozor, aby prehltol kašu bez toho, aby ju vzápätí vyvrátil.

„Jedlo,“ povedal chlapec po krátkej, významnej odmlke. „Samé dobroty.“

Cale ledva pohol hlavou, ale chlapec hneď vedel, že ho to zaujalo.

„Prečo by som ti mal veriť?“

„Henri Zahmlievač bol so mnou. Príď o siedmej k Obesenému spasiteľovi.“

Chlapec vstal a odišiel. Cale zdvihol hlavu, na tvári sa mu nečakane zjavila túžba, taká veľmi odlišná od chladnej masky, ktorú zvyčajne nastavoval svetu.

„Už nechceš?“ spýtal sa chovanec oproti. Oči mu žiarili nádejou, akoby skazená klobása a rôsolovitá sivá kaša boli tými najväčšími lahôdkami.

Cale neodpovedal, ani sa na chlapca nepozrel. Jedol ďalej, dúfajúc, že mu nebude zle od žalúdka. Keď skončil, odniesol tácku k lavóru s vodou, vydrhol ju pieskom a vrátil na policu. Cestou z jedálne si pod pozorným pohľadom spasiteľa, ktorý sedel na vysokej stoličke s výhľadom na celú miestnosť, kľakol pred sochu Obeseného spasiteľa, trikrát sa udrel do pŕs a mechanicky odrapotal: „Som hriešnik, som hriešnik, som hriešnik.“

Vonku bola tma, na krajinu padla večerná hmla. To bolo dobré – aspoň sa ľahšie prešmykne z kamennej plošiny do kríkov za veľkou sochou.

Keď bol na mieste, nedovidel ďalej ako štyri metre pred seba. Zoskočil z plošiny na štrk pred sochou. Bola to najväčšia posvätná šibenica v kláštore. Boli ich tam stovky. Niektoré mali iba niekoľko centimetrov, viseli nad každými dverami, ale aj na stenách, stáli vo výklenkoch alebo zdobili urny s posvätným popolom na koncoch chodieb. Stali sa takou samozrejmosťou, že už nikto nevnímal ich význam. Iba nováčikovia ich videli ako to, čím naozaj boli – stvárnenie obesenca v slučke, s telom pokrytým jazvami po mučení a s dolámanými nohami skrútenými v neprirodzenom uhle. Posvätné šibenice Obeseného spasiteľa, ktoré zhotovili pred tisíc rokmi pri stavbe útulku, boli nahrubo opracované a realistické: v očiach a tvári hrôza, telo skrútené, dobité, jazyk vytŕčajúci z úst. Umelci chceli naznačiť, že ide o hrôzostrašnú smrť. Sochy z neskoršieho obdobia boli vyrezané zručnejšie, zato menej nápadito. Veľká socha s obrovskou šibenicou, hrubým lanom a šesťmetrovým Spasiteľom mala iba tridsať rokov – rany na chrbte boli síce výrazné, ale hladké a bez krvi. Nohy obesenca nevyzerali ako zlomené, skôr akoby ich trápil kŕč. Najzvláštnejší bol však výraz sochy – namiesto bolesti sa svätec tváril, akoby mu v hrdle uviazla kostička a on sa ju snaží nenápadne vykašľať.

V hmle videl Cale zo sochy iba Spasiteľove mohutné chodidlá. Zvláštny výjav ho rozrušil. Opatrne, aby nespôsobil hluk, vkĺzol do kríkov, ktoré ho mali ukryť pred zrakmi náhodných okoloidúcich.

„Cale?“

„Hej.“

Z húštiny sa vynoril Kleist – chlapec z jedálne – a Henri Zahmlievač.

„Dúfam, že to za to stojí, Henri,“ zašepkal Cale.

„Stojí. Prisahám.“

Kleist naznačil Caleovi, aby ich nasledoval do krovia pri stene. Bola tam ešte hustejšia tma, Cale musel vyčkať, kým sa mu prispôsobí zrak. Tí dvaja ho čakali. Pred sebou uvidel dvere.

Na dverách nie je zvyčajne nič vzrušujúce, v útulku však bolo veľa priechodov, no dverí len zopár. Počas veľkej reformácie pred dvesto rokmi upálili na hranici viac než polovicu spasiteľov za kacírstvo. Zo strachu, že odpadlíci nakazili aj zverencov, podrezali víťazi všetkým chlapcom hrdlá. Keď sa nepokoje utíšili, prijali nových chovancov. Spasitelia uskutočnili množstvo zmien a jednou z nich bolo odstránenie dverí zo všetkých miestností, kde sa deti zdržiavali. Načo poskytovať hriešnikom súkromie? Dvere všeličo ukryjú – tajomstvá, nečisté správanie či nekalé plány. Čím dlhšie uvažovali spasitelia nad významom dvier, tým väčšmi sa triasli hnevom a strachom. Diabla si nepredstavovali už len ako rohatú príšeru, ale aj ako obdĺžnik so zámkou. Ich nenávisť sa, pravdaže, netýkala dverí spasiteľov – tie boli symbolom ich víťazstva. Svätosť majstrov sa merala množstvom kľúčov, ktoré nosili na reťazi za pásom. Ich poštrngávanie pri chôdzi dávalo na známosť, že nebeská brána je pre mníchov otvorená.

Objavenie neznámych dverí bolo niečo úžasné.

Cale si už privykol na tmu, všimol si, že vedľa dverí sa kopí opadaná omietka a popraskané tehly.

„Našiel som ich, keď som sa ukrýval pred Chetnickom,“ vysvetľoval Henri Zahmlievač. „Omietka sa rozpadávala, z dlhej chvíle som ju otĺkol. Išlo to ľahko, lebo zmäkla od vody.“

Cale priložil ruky na dvere a opatrne zatlačil. Niekoľkokrát to zopakoval.

„Sú zamknuté.“

Kleist a Henri Zahmlievač sa usmiali. Kleist vytiahol z vrecka čosi, čo uňho Cale nikdy nevidel – kľúč. Dlhý hrubý a pokrytý hrdzou. Chlapcom sa od vzrušenia rozžiarili oči. Kleist strčil kľúč do zámky a namáhavo ním otočil. Ozvalo sa cvaknutie.

„Tri dni sme zámku natierali masťou, kým sa nám to podarilo,“ hrdil sa Henri Zahmlievač.

„Kde ste vzali kľúč?“ spýtal sa Cale. Chlapcov potešilo, že vyvolali jeho záujem, cítili sa, akoby prebrali mŕtvolu.

„To ti poviem dnu. Poďme.“ Kleist sa oprel plecom o dvere a Cale s Henrim sa k nemu pridali. „Netlačte prisilno, pánty môžu byť prehnité, aby sme nenarobili hluk. Napočítam do troch.“ Odmlčal sa. „Pripravení? Raz, dva, tri.“

Zabrali a dvere sa so škrípaním posunuli. Chlapci vystrašene uskočili. Ak ich začujú, chytia ich. A ak ich chytia, len Boh vie, čo s nimi bude.

„Za toto nás môžu obesiť,“ vydýchol Cale. Chlapci naňho pozreli.

„Ale čoby!“

„Bosco mi povedal, že majster disciplíny potrebuje len zámienku, aby z niekoho urobil odstrašujúci príklad. Naposledy tu vešali pred piatimi rokmi.“

„To by nespravili,“ zašepkal zhrozene Henri Zahmlievač.

„Jasné, že by to urobili. Veď sú to dvere, preboha! A my máme kľúč,“ obrátil sa ku Kleistovi. „Oklamal si ma – nevieš, čo je dnu. Zrejme je to iba slepá ulička, nič, čo by stálo za ukradnutie.“ Obrátil sa k Henrimu. „Nemá zmysel kvôli tomuto riskovať, ale je to tvoj krk. Ja s tým nechcem mať nič spoločné.“

Keď sa zvrtol, z kamennej plošiny sa ozval nahnevaný netrpezlivý hlas:

„Kto je tam? Čo sú to za zvuky?“

Na štrku pred Obeseným spasiteľom zaškrípali kroky.

2

Výraz číra hrôza ani zďaleka nevystihuje to, čo zažívali Kleist s Henrim. Boli presvedčení, že čoskoro kruto zaplatia za svoju pochabosť. V duchu videli mlčiaci dav v matnom svetle, počuli vlastné výkriky cestou na šibenicu i mrmlanie modlitieb zhromaždených chlapcov... a potom povraz, dusenie a nohy, hojdajúce sa vo vzduchu.

Lenže Cale sa medzitým vrhol k dverám, prudkým pohybom ich čo najtichšie zdvihol z rozpadávajúcich sa pántov a zatlačil. Takmer okamžite sa otvorili. Strnulých chlapcov schmatol za plecia a postrčil ich ku dverám. Len čo za ne zaliezli, vtiahol sa za nimi a opäť takmer nehlučne zatvoril.

„Vylezte! Okamžite!“ Mužský hlas znel tlmene, ale zreteľne.

„Daj mi kľúč!“ súril Cale. Kleist mu ho podal. Cale sa obrátil a nahmatal zámku. Potom sa zarazil – nevedel, čo s kľúčom robiť. „Kleist! Sprav to ty!“ zašepkal. Kleist nahmatal zámku a strčil do nej kľúč.

„Potichu,“ varoval ho Cale.

Vediac, že od jeho konania závisí, či zostanú nažive, alebo zomrú, Kleist roztrasenou rukou otočil kľúč. Kovový zvuk im zaznel v ušiach ako úder ťažkým kladivom o nákovu.

„Nepočuli ste?“ vyhrážal sa ktosi tlmene. Cale však v hlase zachytil náznak pochybnosti. Nech stál vonku ktokoľvek, nemal istotu, čo počul.

Chlapci mlčky vyčkávali, v tme bolo počuť len prerývaný dych. Vonku tlmene zaškrípali rýchlo sa vzďaľujúce kroky.

„Išiel po sliedičov.“

„Možno nie,“ namietol Cale. „Myslím, že to bol majster Vittles. Je to lenivý, tučný ťarbák a navyše sám nevedel, či niečo naozaj počul. Mohol prehľadať krovie, ale neurobil to. Keď mu nestálo za námahu ani to, určite sa s tým svojím bachorom nebude trepať po sliedičov so psami.“

„Ak sem príde zajtra za svetla, nájde dvere,“ povedal Henri Zahmlievač. „Ak sa nám teraz aj pošťastí, pôjdu po nás.“

„Niekto si to odskáče, aj keby bol nevinný, to je jasné. Lenže nás s týmto miestom nič nespája. Nie je dôvod, aby sme si to zlizli my.“

„Čo ak išiel po pomoc?“ strachoval sa Kleist.

„Odomkni dvere a vypadnime odtiaľto.“

Kleist nahmatal zámku s trčiacim kľúčom. Pokúsil sa ním otočiť, ale nešlo to. Skrútol ešte raz, opäť neúspešne. Napokon napol všetky sily. Ozvalo sa hlasité prasknutie.

„Čo to bolo?“ vyplašil sa Henri Zahmlievač.

„Kľúč,“ odvetil Kleist. „Zlomil sa.“

„Čože?!“ zvolal Cale.

„Zostal v zámke. Týmito dverami sa von nedostaneme.“

„Doboha!“ zahrešil Cale. „Ty chmuľo! Keby som ťa videl, vykrútim ti krk.“

„Možno je tu iný východ.“

„A ako ho v tejto tme nájdeme?“ spýtal sa Cale trpko.

„Pre istotu som vzal svetlo,“ povedal Kleist.

Chvíľu bolo ticho, narúšané iba šuchotom, ako si Kleist prehľadával sutanu. Niečo mu vypadlo z ruky, zodvihol to a šuchotanie pokračovalo. V tme sa zaiskrilo. Kleist škrtol kremeňom a rýchlo k nemu priložil trochu suchého machu. Sušina vzbĺkla, vo svetle plameňa videli, že Kleist drží v ruke sviecu. Keď zapálil knôt, vložil ju do sklenenej nádobky. Konečne sa mohli rozhliadnuť.

V slabom svetle sviece zo zvieracieho tuku toho veľa nevideli, ale aj to stačilo, aby pochopili, že nie sú v miestnosti, ale v zatarasenej chodbe.

Cale vzal Kleistovi svetlo a prezrel dvere.

„Táto omietka je stará nanajvýš niekoľko rokov.“

V kúte sa niečo pohlo, zašuchotalo a všetkým trom napadlo to isté: potkany.

Z náboženských dôvodov potkany jesť nesmeli, ale toto tabu malo aspoň racionálny základ, veď hlodavce prenášajú choroby. Pre chlapcov však bolo potkanie mäso lahôdkou. Samozrejme, nie každý vedel potkany pripraviť, táto zručnosť sa v útulku veľmi cenila. Šikovnejší učili porciovaniu ostatných výmenou za hodnotné veci a služby. Potkaní mäsiari boli tajnostkárski a za služby pýtali aj polovicu potkana – bola to vysoká cena, a tak sa z času na čas niektorí lovci rozhodli vypitvať potkany sami, často však s výsledkom, ktorý utvrdil ostatných v tom, že radšej ochotne zaplatili. Jedným z potkaních mäsiarov bol aj Kleist.

„Nemáme čas,“ povedal Cale, keď mu svitlo, nad čím chlapec uvažuje. „A navyše, nie je tu dosť svetla.“

„Potkana stiahnem z kože aj poslepiačky,“ namietol Kleist. „Ktovie, ako dlho tu budeme trčať.“ Nadvihol si sutanu a z podšívky vytiahol veľký okruhliak. Zamieril a šmaril kameň do prítmia. Z kúta sa ozval odporný piskot a vzápätí rýchle cupotanie. Kleist vzal Caleovi sviečku a vykročil do tmy. Z ďalšieho úkrytu vytiahol kúsok látky, pozorne ho rozprestrel a chytil ním hlodavca. Trhnutím zápästia mu zlomil krk a vložil ho do tej istej skrýše v podšívke.

„Dokončím to neskôr.“

„Sme v chodbe,“ utrúsil Cale. „Je stará, ale niekam musí viesť.“

Kleist so sviečkou v ruke vykročil na čele skupinky.

Po niekoľkých krokoch chôdze Cale zapochyboval o vlastných slovách. Nenatrafili na nijaké dvere, dokonca ani na zamurované, ako spočiatku dúfal.

„Toto nie je chodba,“ zašepkal, „skôr tunel.“

Kráčali vyše polhodiny. Napriek tme však napredovali rýchlo, pretože dlážka bola hladká, bez hrboľov. Napokon Cale prehovoril:

„Prečo si mi tvrdil, že je tu jedlo, keď si tu nebol?“

„Inak by sme ťa sem nedostali,“ odvetil Henri Zahmlievač.

„Takže Kleist ma nalákal na jedlo a ja hlupák som mu naletel.“

„Myslel som, že si opatrnejší,“ usmial sa šibalsky Kleist. „Máme však potkana, takže som neklamal. A dačo pod zub tu určite nájdeme.“

„Ako vieš?“ spýtal sa lačne Henri.

„Pobehuje tu veľa potkanov. Hlodavce musia žrať, to znamená, že niekde nablízku sú bohaté zásoby.“

Kleist náhle zastal.

„Čo je?“ spýtal sa Henri.

Chlapec zdvihol sviečku. Pred nimi bola holá stena. „Možnože sú dvere pod omietkou,“ nadhodil.

Cale prešiel dlaňou po stene a potom ju poklepal. „To nie je omietka, ale zmes ryžovej múky s betónom ako na vonkajších múroch.“ Cez takúto prekážku sa nedostanú.

„Musíme sa vrátiť. Možno sme cestou minuli bočné dvere. Nehľadali sme ich.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Ľavá ruka Boha

1

2

Posledné štyri istoty

Pod krídlami smrti

PRVÁ ČASŤ

DRUHÁ ČASŤ

TRETIA ČASŤ

ŠTVRTÁ ČASŤ

PIATA ČASŤ