Cara Delevingne

MIRROR, MIRROR

Copyright © 2017 by Cara and Co Limited

Translation © 2018 by Mariana Ferusová

Songs translation © 2018 by Viktória Kukucsová

Cover design © by Loulou Clark and LJS / Orion Books

Cover image © Shutterstock (Ruka), © Storm Athill (Ilustrácia)

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Mirror, Mirror (Trapeze, an imprint

of The Orion Publishing Group Ltd, Great Britain, London 2017),

preložila Mariana Ferusová,

texty piesní preložila Viktória Kukucsová.

Redigovala Barbora Kráľová.

Korigovala Andrea Vargovčíková.

Obálku podľa originálu upravil Augustín Putera

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s. – YOLI, Bratislava v roku 2018

ako svoju 1311. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6299-7

Venujem svojej rodine a priateľom,

ktorí mi pomohli zvládnuť pubertu.

Zároveň každému, kto sa cíti stratený.

Dúfam, že táto kniha ti dodá odvahu plniť si sny

a naučí ťa, že nikdy netreba strácať nádej.

Všetko sa dá, len treba chcieť.

Úvod

Dospievanie, prechod z detstva do dospelosti, je jedno z najzaujímavejších období života. Chaos, rozbúrené hormóny, samé zmeny, samý extrém. Zažívame počas neho dramatické chvíle poznačené silnými emóciami, ktoré z nás vyformujú dospelých. Väčšina ľudí spomína na pubertu ako na najlepšie roky života. Súhlasím s nimi, veď je to bezstarostný čas dobrodružstiev a radosti. Na druhej strane však môže byť aj veľkou výzvou, ktorá človeka potrápi, a to najmä ak vytŕča z davu a ťažko zapadne medzi ostatných.

V dnešnej dobe, keď sociálne média zohrávajú v našich životoch takú dôležitú úlohu, je dospievanie ešte ťažšie, pretože na mladých sa z každej strany valí tlak, že na sociálnej sieti sa musia prezentovať ako dokonalí. Ľudia príliš rýchlo odsudzujú, ani sa nesnažia pochopiť druhých alebo sa zamyslieť nad tým, čo sa deje v ich životoch, keď sa správajú tak či onak.

V knihe Všetci za jedného som sa rozhodla podať čitateľovi skutočný obraz bujarých tínedžerských rokov, keď sa človek cíti ako na horskej dráhe. Chcela som vytvoriť postavy, s ktorými sa mladí dokážu stotožniť. Mojím zámerom bolo napísať knihu o sile priateľstva a poukázať na to, aký môže byť človek silný, ak sa obklopí ľuďmi, ktorých má rád a verí im.

No predovšetkým chcem každému čitateľovi povedať, že je úplne normálne, ak ešte nevie, kým je a čo chce robiť.

Milí moji, nebojte sa byť iní ako ostatní, pretože každý z vás je dokonalý unikát.

Keď nájdete, čo vás napĺňa a baví, počúvajte svoje srdce a uvidíte, že všetko bude tak, ako má byť. V každej situácii si zachovajte tvár. Ak zistíte, čo sú vaše silné stránky, na vlastnej koži sa presvedčíte, že máte moc zmeniť svet.

S láskou

Cara

Poďakovanie

Na tejto knihe sa podieľalo veľa ľudí, no moja najvrúcnejšia vďaka patrí úžasnej Rowan Colemanovej, vďaka ktorej sa písanie premenilo na výbornú skúsenosť. Vo vydavateľstve Orion ďakujem najmä Anne Valentinovej, Sam Eadesovej, Marleigh Priceovej, Lynsey Sutherlandovej, Elaine Eganovej, Lauren Wooseyovej, Loulou Clarkovej, Lucie Sterickerovej a Claire Keepovej. Vo vydavateľstve HarperCollins by som chcela poďakovať Lise Sharkeyovej, Jonathanovi Burnhamovi, Mary Gaulovej, Alieze Schivmerovej, Anne Montagueovej, Dougovi Jonesovi a Amande Pelletierovej. Za pomoc vďačím aj svojmu tímu v agentúre WME, konkrétne Sharon Jacksonovej, Joeovi Izzimu, Matilde Forbesovej Watsonovej, Melovi Bergerovi a Laure Bonnerovej. Za krásnu obálku ďakujem veľmi vzácnej priateľke Storm Athillovej.

Pred ôsmimi týždňami…

Keď sme sa vracali domov, práve svitalo. Pomaly sme sa vliekli, držali sme sa za pás a vo vzduchu cítili blížiace sa leto. Rose si opierala hlavu o moje plece. Presne si spomínam na jej jemnú, teplú pokožku aj ako do mňa narážala bokmi, pretože každá sme kráčali v inom rytme.

Bolo pár minút pred piatou a v žiare ranných lúčov vyzerali všetky špinavé ulice ako nové. Často sme zostávali vonku dlho do noci a cestou domov sme sa kochali pohľadom na vychádzajúce slnko. Uchovávali sme si ho v mysliach, kým sme nezaspali. Až do tej noci sme si užívali, celý svet nám ležal pri nohách. Každú chvíľu sa nám prihodilo niečo nové, niečo, čo stálo za to.

Tá noc však všetko zmenila.

Pálili ma oči, v ústach mi vyschlo a srdce mi bilo ako divé. Nechceli sme ísť domov, ale nemali sme na výber.

„Prečo práve teraz?“ spýtala sa Rose. „Všetko bolo v pohode.

Darilo sa jej a vyzerala šťastne. Tak prečo?“

„Neurobila to prvýkrát…“ poznamenal Leo. „Preto fízlov ani netrápi, že zase zmizla. Koľkokrát si už zbalila ruksak s jedlom, peniaze, gitaru a na pár týždňov sa vyparila. To je proste celá Naomi.“

„Ale odkedy máme Zrkadielko, tak to nespravila,“ namietla Rose. „Nie odkedy sme sa dali dokopy. Predtým si ubližovala a zdrhala z domu, ale keď sme si založili kapelu, prešlo ju to. Bola… všetci sme boli dobrí. Mali sme na viac.“

Pohľadom sa ma pýtala na názor. Popravde, za posledný rok sa život každého z nás obrátil naruby. Pred kapelou sme všetci boli istým spôsobom stratení a potom sme sa zrazu našli. Spolu sme boli silní, obľúbení a totálne úžasní rockeri. Mysleli sme si, že aj Naomi je v rovnakej eufórii a že už nepotrebuje utekať z domu. Verili sme tomu až do včera.

V tú noc sme boli vonku do rána, pobehali sme hádam celé mesto.

Hľadali sme ju všade, na každom mieste, kde sme boli spolu.

Prehľadali sme miesta, o ktorých sme povedali aj rodičom, aj tie, ktoré sme doma radšej zamlčali.

Presondovali sme podniky, kam by nás ani nemali púšťať, pretože sme primladí. Na parkete sme sa predierali masou rozhorúčených a spotených tiel a snažili sa ju nájsť.

Zakrádali sme sa po tmavých uličkách za krčmami, kde si človek všeličo zoženie. Potichu sme spovedali nervózne decká s kruhmi pod očami, ktoré tu ponúkali trávu. V tú noc sme však trávu nechceli.

Prehľadali sme tmavé suterény za neoznačenými dverami, kam vás pustia, len ak poznáte správnych ľudí. Vznášalo sa v nich toľko cigaretového dymu, že sme nevideli na krok, z hlasnej hudby nám zvonilo v ušiach, srdcia nám splašene bili a podlaha vibrovala do rytmu hudby.

Okrem pajzlov sme prezreli aj všeličo iné. Skúsili sme šťastie v parku na sídlisku, kam sme sa chodili len tak flákať, aj pri rieke, kde vystavali komplex s luxusnými milionárskymi bytmi. Prešli sme i po Vauxhallskom moste, na ktorom sme na seba vždy museli kričať, aby sme sa pre premávku vôbec počuli. Bol to náš most. Chodili sme cezeň tak často, že už sme ho brali ako kamoša, ktorý o nás vie priveľa.

Nakoniec sme sa zastavili aj v opustenej stávkovej kancelárii s vylomenými dverami. Vzadu bol matrac a niektoré decká tam chodili, keď chceli byť samy. Mňa tam nikdy nelákalo, pretože neznášam samotu.

Noc sa krátila a my sme verili, že ju už-už nájdeme. Presviedčali sme sa, že zase len vystrája, ako vždy, keď ju dačo trápilo a snažila sa na seba upriamiť pozornosť. Dúfali sme, že Naomi, naša najlepšia kamoška a členka kapely, sa skrýva na mieste, ktoré sme poznali iba my. Boli sme si istí, že tam niekde na nás čaká.

Človek predsa nemôže z ničoho nič zmiznúť. To nedávalo zmysel. Nikto sa nevyparí len tak, bez stopy.

Prízvukovali sme si to v prvú noc pátrania a potom aj počas ďalších nocí, až kým nám to rodičia nezatrhli so slovami, že sa vráti, keď sama bude chcieť. Keďže už veľakrát predtým utiekla, nakoniec ju prestala hľadať aj polícia.

Lenže nám sa to nepozdávalo, pretože tentoraz bola situácia iná. Aj Naomi sa zmenila. Policajti so znudenými tvárami a s prázdnymi zápisníkmi nás ignorovali. Ako ju mohli hľadať, keď o nej nič nevedeli?

No my sme sa nevzdávali a pátrali ďalej, aj keď ostatní sa na to už vykašľali. Pozreli sme sa všade.

Nebola nikde.

Našli sme iba prázdne miesta, na ktorých sa kedysi zdržiavala.

1

Dnes nás všetci presviedčajú, že život ide ďalej.

Musíme každý deň vstať, ísť do školy, vrátiť sa z nej domov a myslieť na písomky a iné sprostosti. Hovoria nám, že máme dúfať, modliť sa, veriť a kopu ďalších hlúpostí.

Život vraj ide ďalej, lenže pre nás to neplatí. Keď Naomi zmizla, akoby stisla veľké tlačidlo a zastavila ho. Menia sa dni, týždne a ročné obdobia, ale všetko ostatné je rovnaké. Vlastne úplne všetko nie, lebo už osem týždňov ani čo by sme zadržiavali dych. Už nám prestali hovoriť, že sa vráti, keď bude chcieť. V škole vídavam jej staršiu sestru Ashiru. Chodí so sklonenou hlavou a od všetkých bočí, zjavne sa nechce s nikým zbližovať. Jej rodičia sa zase ponevierajú po supermarkete, prezerajú si tovar, no určite ani nevnímajú, čo kupujú. Vyzerajú rovnako stratení ako Nai.

Áno, kedysi utekala z domu iba preto, aby ju všetci hľadali, páčilo sa jej to divadlo okolo toho. Lenže už dlho na útek ani nepomyslela a nikdy nezmizla takto. Nechcela, aby jej rodičia šaleli od strachu a aby Ash večne zatajovala dych od hrôzy pred tou najhoršou správou. Nai je zložitá povaha, ale svoju rodinu má rada a oni zase ľúbia ju. Je maják, ktorý nás priťahuje k sebe ako svetlo, čo láka nočné motýle, ktoré tak veľmi prahnú po láske. V ich rodine totiž láska nikdy nechýbala, na rozdiel od našich.

Naomi by nám ani im takto neublížila. Lenže to si nikto nechce pripustiť, ani polícia a dokonca ani jej mama. Je totiž ľahšie uveriť, že Naomi je iba bezcitná potvora, ako sa strachovať, že naozaj zmizla.

Aj preto si niekedy želám, aby našli jej telo.

Až taká trúba som. Občas si želám, aby bola mŕtva, aspoň by som konečne vedela, čo je s ňou.

Lenže nenašli, nenašli ani telo, ani nič, nuž život ide ďalej. Preto máme dnes konkurz na nového basgitaristu do kapely. Chvíľu sme si mysleli, že bez nej sa rozpadneme. Zvyšní členovia Zrkadielka, teda ja, Leo a Rose, sme sa stretli na skúške a rozhodovali sa, či to zabalíme. Povedali sme si, že áno, lenže nikto neodišiel ani sa nezačal baliť. Všetci traja sme stáli ako tĺci a aj bez slov nám bolo jasné, že to nedokážeme urobiť. Keby sme zrušili kapelu, zničili by sme najlepšiu vec v našich životoch. A znamenalo by to, že sme Naomi nadobro odpísali.

To ona ju založila alebo, lepšie povedané, zmenila trápnu domácu úlohu na skutočnú vec, na ktorej nám záležalo. Vďaka Nai sme našli niečo, v čom sme boli všetci dobrí, pretože ona nás takpovediac nakopla. Na gitare hrala ako bohyňa. Vedela nahodiť takú melódiu, až nám naskakovali zimomriavky. Vedela aj písať výborné texty. Ani moje nie sú na za hodenie, takže keď sme dali hlavy dokopy, vytvorili sme dokonalé skladby. Nai mala zvláštnu schopnosť pretvoriť nudné a ťažkopádne texty na živé a originálne. Predtým o svojom talente vôbec netušila, ale my sme si ho všimli hneď. Čím viac sme ju o tom presviedčali, tým lepšie tvorila. Načo by teda utekala z domu, darilo sa jej skvele. V deň, keď sme sa skoro rozpadli, prišiel za nami do skúšobne Smith, náš učiteľ hudobnej. Cez letné prázdniny v škole okrem nás nebol takmer nikto. Nebyť jeho, dnu sa ani nedostaneme. Kým sme sa hádali a hrali, on sedel vedľa a čítal noviny. Vtedy však prišiel do skúšobne, prisadol si k nám, počkal, kým zmĺkneme a všimneme si ho. Vyzeral akosi zvláštne. Smitha len tak neprehliadnete. Nielen preto, lebo je to kus chlapa – vysoký a vypracovaný, ale aj pre jeho povahu. Očividne mal rád život a mal rád svojich žiakov, čo sa tak často nevidí. Dokázal v nás vzbudiť záujem o všetko, dokonca aj o učenie, a to iba vďaka energii, ktorá je u dospelých taká zriedkavá. Zdalo sa, že mu na nás naozaj záleží.

Vtedy však vyzeral ako bez duše, všetka pozitívna energia a dobrý pocit sa kamsi vyparili. Bolo mi nepríjemné vidieť ho tak, lebo inokedy z neho vyžarovala sila. No odvtedy som ho mala ešte radšej, hoci nedokážem vysvetliť prečo. Asi na mňa zapôsobilo, že sa pre Nai trápi. Dokazoval tým, že mu nie je ľahostajná. Okrem nás a jej rodiny sa veľa takých ľudí nenašlo.

Neviem, čo si mysleli ostatní, ale keď som ho vtedy zbadala, mala som sto chutí mu pomôcť, tak ako určite on túžil pomôcť nám.

„Naozaj to chcete zabaliť?“ spýtal sa.

Pozerali sme jeden na druhého a chvíľu som sa cítila ako predtým, než sme sa spriatelili – osamelá a trápna. Pri predstave, že to budem musieť zažívať znova, mi prišlo zle.

„Bez nej to už nie je ono,“ priznala som.

„To verím,“ povedal a prehrabol si plavé vlasy, „ale ak teraz skončíte, oľutujete to. Na vás štyroch… teda troch… som veľmi hrdý. Teším sa zo všetkého, čo robíte, a nechcem, aby ste sa teraz vzdali. Mali by ste pokračovať nielen kvôli sebe, ale aj kvôli Naomi. Pre ňu teraz neviete nič urobiť, ale môžete nám ju pripomínať, až kým sa nenájde. Vďaka tomu ju budú stále hľadať. Napadlo mi, že v škole usporiadame koncert a vyzbierané peniaze darujeme jej rodine, aby mohli pokračovať v hľadaní. Aspoň sa bude o nej stále hovoriť. Zameriame pozornosť na vás a na to, ako veľmi nám na nej záleží. Chcel by som to pre ňu urobiť, ale bez vás to nedokážem. Pomôžete mi?“

Samozrejme, že sme súhlasili. Nič lepšie nám aj tak nenapadlo.

Celé leto sme skúšali, no tesne pred koncertom sme si uvedomili, že potrebujeme nového basgitaristu. Dofrasa.

Naomi bola… teda je… najlepšia basgitaristka, s akou som kedy mala tú česť, čo je čudné, keďže basáčkam to väčšinou nejde. Nie, nepodceňujem ich, proste je to tak. Basgitaristi sa musia zmieriť s tým, že na koncerte sú viac-menej neviditeľní. Lenže baby, teda aspoň väčšina z nich, sa rady pretŕčajú.

Dnes sa musím vzchopiť. Vyhrabem sa z postele a pozriem na kopu pokrčených vecí na zemi.

Leo so vstávaním nemá problém. Len otvorí oči a už je neodolateľný.

S gitarou v ruke je božský a baby ho tak obdivujú, ako keby naozaj zostúpil z nebies. Podľa mňa nie je fér, že v šestnástich je niekto taký vyrovnaný, dokonalý, vysoký, svalnatý a ešte má aj hlboký hlas.

Ja som uviazla vo fáze trápnosti. Nielenže ju prežívam, priam ju stelesňujem. Ak by niekto vymyslel emotikon trápnosti dospievania, vyzeral by ako ja. Som zmierená s tým, že sa to ani o kúsok nezlepší, aj keď budem mať štyridsaťpäť a smrť na jazyku.

Chcem byť cool ako Leo, ktorému stačí biele tričko, džínsy, mikina a snehobiele členkové botasky. S tým si ja nevystačím. Mne nepristane nič. Zachraňuje ma iba to, že som Leova kamoška.

Aj Rose vyzerá super, ale ona je pekná od prírody, takže sa ani nemusí snažiť. Gaštanovohnedé vlasy má miestami prefarbené na blond, nie po celej dĺžke. A nie je taká plochá ako iné dievčatá. Svojimi krivkami očarila hádam všetkých chalanov z našej strednej.

Okrem toho nosí asi tonu mejkapu, aj keď bez neho vyzerá stokrát lepšie. Tupíruje si vlasy a chodí v deravých pančuchách. Rose si zakladá na svojom výzore. Okolie napĺňa statickou elektrinou a kamkoľvek sa pohne, spôsobuje ňou milióny malých explózií.

Ostatné baby sa ju snažia napodobňovať, ale ani jednej sa to nepodarí, pretože som fakt v živote nestretla dievča, čo by malo všetko tak na háku ako ona.

A keď spieva… steny sa trasú, publikum závidí a chalanom nestoja len chlpy na rukách.

Z našej skvelej, no neobyčajnej štvorčlennej rodiny mi Naomi bola… teda je, najbližšia. Leo a Rose by bez problémov každý rok mohli získať titul kráľa a kráľovnej školského plesu. Ja a Nai by sme to dotiahli maximálne na kráľovné čudákov.

Keď si pomyslím na Naomine okuliare s hrubým rámom, ktoré jej zakrývajú bledohnedé oči a srdiečkovú tvár, som na ňu hrdá. Na to, ako nosila košele zapnuté až po krk a skladané sukne s úplne inou dĺžkou, akú mali ostatné baby. Nemoderné topánky mala vždy pevne zašnurované a vyleštené. Za všetkými týmito výstrelkami a zvláštnosťami sa skrývala originálna bytosť, ktorú nezaujímalo, čo si o nej myslia, a nemienila sa podriaďovať trendom. Niekedy sme spolu cez obednú prestávku zablúdili do knižnice, kde sme len tak sedeli a čítali. Sedeli sme ticho a nehybne. Boli to veľmi pokojné chvíle. Keď okolo nás prešla nejaká zmachlená, vymódená prváčka, Naomi na mňa pozrela ponad rozčítanú knihu, nadvihla obočie a obe sme sa zachichotali ako dve bifľošky, čo sa šťastnou náhodou dostali medzi elitu.

Na basgitare hrala lepšie než ktokoľvek na svete. Jej gitara a moje bicie boli srdcom celej kapely, vytvárali sme dokonalý rytmus.

Ja som stále nenašla vlastný štýl, a preto na seba hodím, čo nájdem. Zvyčajne károvanú košeľu, pod ňu biele tričko a džínsy. Rose to volá drevorubačský look.

Aspoň vlasy ma už nemusia trápiť, lebo väčšinu hlavy som si vyholila.

Mrkva.

Ryšaňa.

Červenovlasá krava.

To všetko sú prezývky, ktoré som si vyslúžila iba preto, lebo som ryšavá. A nie, nemám krásne medovočervené vlasy, ale hnusné neskrotné mrkvové kučery. Celý život som svojou ryšavou hlavou ostatných provokovala, akoby som mala na čele napísané – len si do mňa kopnite. Rose mi vždy pripomína, že sa s tým dá niečo spraviť. Najviac túži po tom, aby mi mohla natrieť vlasy nejakým olejčekom a vyžehliť ich. Ale tomu sa bránim. Každú chvíľu ma otravuje aj s tým, že mi vlasy prefarbí načierno. Vždy jej len odvrknem, že som ryšavá a nech sa s tým zmieri.

Ak by som mala čierne vlasy, nemohli by ma už volať Red, a podľa mňa je táto prezývka na mne jediná skvelá vec.

Deň pred Naominým zmiznutím som sa dala vystrihať. Nikomu som to nevešala na nos, jednoducho som odišla ku kaderníčke a povedala jej, aby mi vlasy vyholila na bokoch a v strede ich nechala dosť dlhé na to, aby mi mohli padať do očí a pri trieskaní do bicích poletovať okolo hlavy. Keď ma zbadala mama, jačala na mňa dobrú hodinu. Povedala mi, že vyzerám ako odsúdenec z tretej nápravnovýchovnej skupiny.

Na otca, ktorý sa vrátil z „celonočného zasadania mestskej rady“, zase nahučala, prečo mi to nezarazil.

Robila z toho väčšie haló, ako keď som si dala štyrikrát prepichnúť ucho. Odvtedy som sa neobťažovala hovoriť im všetko, čo robím, aby som sa vo vlastnej koži cítila lepšie. Za tie problémy to nestojí.

Už dávno som pochopila, že rodičia ma nezachránia, nezmenia a ani mi nepomôžu. Obaja sa príliš sústredia na to, ako si zničiť vlastné životy, a ja aj s malou Gracie sme pre nich len nešťastné náhody. Či už tomu niekto uverí, alebo nie, len čo som si to uvedomila, život bol odrazu oveľa jednoduchší.

Jasné, je ťažké ignorovať, že matka ma nenávidí a otec je záletník, ale robím, čo môžem.

Kam sa podelo to dievča

Každý jej krok sprevádzalo slnko,

úsmev vyžaroval silu.

Nikdy nič neľutovala,

no bola tu len chvíľu.

Kam sa podelo to dievča, dievča o ktorom sním?

Kam sa podelo to dievča, dievča čo chcem byť s ním?

Kam sa podelo to dievča, nemôžem ju nájsť.

Ale ja sa nevzdám, nevzdám sa až kým….

Ju neobjavím.

2

Rose je ako hurikán, jediným vražedným pohľadom odrovná všetkých trapošov, ktorí si mysleli, že za týždeň sa naučia hrať na basgitare.

„Prepána, Toby! Mlátiš do tej gitary ako prepnutý, už len preto by som si ťa v živote nevybrala,“ gniavi Rose poslednú obeť. „To aj frajerku tak trýzniš?“

„Sorry, kámo,“ mykne Leo plecom. „Skús radšej… nehrať na hudobnom nástroji?“

Keď Toby, červený ako rak, odíde, vykuknem na chodbu. Tiahne sa na nej dlhočizný rad. Kedysi som bola trapka, ktorú si nikto nevšímal, a teraz ľudia čakajú na to, aby sa dostali do mojej kapely. Lichotilo mi to, ale zároveň mi bolo hrozne. Skupinu sme založili spolu s Nai, to ona nás spájala a písala najlepšie texty. Iba jej melódie a slová prinútili ľudí zamyslieť sa. A teraz hľadáme niekoho, kto ju nahradí.

Chcem ďalej hrať, potrebujem to. Myslím, že iba vďaka kapele som rebelka, ako sa patrí.

Z bezpečia spoza bicích sledujem, ako jeden za druhým odchádza. Zostali už iba dvaja uchádzači.

Emily, obľúbená kráska. Nie je síce až taká krásavica, že by sa z nej chalanom podlamovali kolená, ale pokojne sa na ňu môžete pozerať celý deň a skladať básne o jej vlasoch.

Keď Emily vojde do miestnosti, vidím, že Rose má iný názor.

Nemusí nič hovoriť, všetko prezradí záblesk v jej očiach. V našej bande je kočka ona, ďalšiu cicu nepotrebujeme.

Škoda, pretože sa mi páči, ako hrá, je dobrá a aj rytmicky sa vieme zladiť. Dopĺňa každý úder paličiek. Ide nám to, fakt sme si sadli. Pozriem sa do jej modrých očí a usmejem sa na ňu. Iba keď hrám na bicích, dokážem s dievčatami flirtovať bez toho, že by som v momente chcela skočiť pod vlak. Keď mi úsmev opätuje, vypadnú mi z ruky paličky a s rachotom dopadnú na zem.

„Prepáč, drahá,“ ozve sa Rose a ani sa neobťažuje na Emily pozrieť. „Veľmi nám to neklape, ale stálo to za pokus.“

Emily neodpovie, iba nedbanlivo mykne plecami a pred odchodom sa na mňa ešte raz usmeje.

„Je dobrá,“ poviem. „Nemôžem si ju nechať?“

Rose mi tak silno vrazí päsťou do ramena, až ma rozbolí. Tá má teda silu.

„Au, Rose! Máš silu ako kôň.“

„Skôr poník,“ pokrúti hlavou. „Red, uvedom sa a neslintaj. Nemáme konkurz preto, aby si do kapely vtiahla prvú buchtu, čo sa tu objaví.“

„Čo to melieš, aká buchta?“ ozve sa Leo. „Aj mne sa páčilo, ako hrá.“

„Bože, vy ste totálne obmedzení. To vám fakt stačí vidieť veľké kozy a už ste celí bez seba?“

S Leom si vymeníme pobavené pohľady a potlačíme úsmev.

„A nevábiš chalanov na kozy aj ty?“ zamrmle Leo a Rose ho tresne po temene.

Posledný je Leckraj, nenápadný chalan z nižšieho ročníka. Pripomína mi mňa, keď som ešte netušila, ako sa predierať džungľou zvanou stredná škola. Basgitara je takmer väčšia než on, ale aspoň dokáže zahrať aj niečo zložitejšie. Nie tak dobre ako Emily a od Naomi má ďaleko, ale naučí sa to. Bude musieť, pretože je posledný, čo prišiel na konkurz.

„Leckraj, teraz skúsime basovú pasáž Manipulátora, dobre?

A potom…“

„Decká, máte chvíľku?“

V triede sa objaví Smith, vyzerá ako mátoha. Nikdy som mu na tvári nevidela taký zvláštny výraz, akoby sa práve dopočul o konci sveta. Desí ma to a nepríjemne mi zovrie žalúdok. Určite má pre nás zlú správu.

Všetci sú ticho.

Nikto nemusí nič povedať.

Mám pocit, že vzduch okolo nás hustne a čas sa zastavil. Ťažko sa mi dýcha.

Vieme, čo nám prišiel povedať.

„Našli ju?“ zašepkám, hoci sa mi zdá, že som sa neopýtala ja, ale že ten zvuk ku mne doľahol odkiaľsi z vesmíru.

Prikývne, no nedokáže sa nám pozrieť do očí.

„Je…?“ tentoraz sa spýta Leo, pohľadom visí na Smithovi a čaká na najhoršie.

„Je…“ Smith na moment stratí reč a pokrúti hlavou. Konečne sa na nás pozrie. V očiach sa mu lesknú slzy, kútiky úst sa mu nadvihnú a chvíľku mi trvá, kým si uvedomím…

… že sa usmieva.

„Je nažive,“ vytisne zo seba s úľavou.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Úvod

Poďakovanie

1

2