Kniha vyšla s laskavou podporou manželů Moniky a Martina Kolářových i jejich synů Filipa, Erika a Denise, a dále též za přispění Michala Čepka, majitele CK Alvarez, s.r.o., a Jarka Skalky, jednatele e-shopu 4camping.cz.

Copyright © Jaromír Míra Červenka, 2018

Photos © Jaromír Míra Červenka, Libor Schwarz, 2018

Cover Art © Lukáš Tuma, 2018

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2018

ISBN 978-80-7557-545-6 (ePub)

ISBN 978-80-7557-546-3 (mobi)

ISBN 978-80-7557-547-0 (pdf)

Lucii – za trpělivost, s níž pokaždé v čase mých toulek, rozfoukávala uhlíky rodinného krbu – a také památce mého táty, který (byť pouze v romantických představách) zbrázdil mnohé kouty zeměkoule, aby mi poté mohl vše barvitě vyprávět…

Obsah

ÍRÁNSKÝ KALEIDOSKOP

PŘEDMLUVA

REMINISCENCE PRVNÍ

NENÍ NAD ŠPATNOU POVĚST

TISÍC A JEDNA PERSKÁ NOC

OD ČASU ŠÁHŮ K DOBĚ KLERIKŮ

DVA RŮZNÉ VÝKLADY TÉHOŽ VYZNÁNÍ

K VLAJCE – HLEĎ!

MILIONÁŘEM – SNADNO A RYCHLE

ÚCTYHODNÉ MĚSTO KOMM

NEJEN HIDŽÁB DĚLÁ ŽENU ŽENOU

SMĚR KÁŠÁN

ŠKOLA ZÁKLAD ŽIVOTA

NEPLÁNOVANÁ AUTOGRAMIÁDA

ŽIVÉ KOUZLO PERSKÝCH ZAHRAD

POHÁDKA O RŮŽOVÉ VODĚ

ZÁZRAK JMÉNEM ABYANEH

VRÁTKA DO POUŠTĚ, SLANÉ ZASTAVENÍ A POČÍTÁNÍ HVĚZD

KOUZLO RAMADÁNU

ESFAHÁN – TA LEPŠÍ POLOVINA SVĚTA

NA OTOČKU DO ŠÍRÁZU (A PERSEPOLIS)

JAZD – KLENOT V SEVŘENÍ DVOU POUŠŤÍ

TAK PRAVIL ZARATHUŠTRA

U NÁS DOMA V HOBITÍNĚ

KERMÁN A TROJITÝ NÁŠUP

REMINISCENCE DRUHÁ

ŽIVÝ A MRTVÝ BAM

OTÁČÍME…

POOTEVŘENÉ OKNO DO KUCHYNĚ

LOUČENÍ S KERMÁNEM

KRÁTKÉ ŽELEZNIČNÍ INTERMEZZO

REMINISCENCE TŘETÍ

TEHERÁN – HLAVNÍ MĚSTO SMOGU

ZPRÁVA O DOBYTÍ LOKÁLNÍHO EVERESTU

PŘÍBYTEK ZLODUCHŮ

VŠICHNI JSME (TAK TROCHU) BLOGER

OD PALÁCE K PALÁCI

POVINNÉ SHOPPING DAYS

INSTRUKTÁŽ V DOMĚ HYGIENY

NÁPLASTI NA DUŠI

SBOHEM A ŠÁTEČEK

SVĚTLÉ ZÍTŘKY?

HOŘCE ÚSMĚVNÉ POSTSKRIPTUM

FALEŠNÉ MÝTY A REALITA

EPILOG

IZOLOVANÝ POKUS O DROBNÝ POLITOLOGICKÝ EXKURS

V ŘÍŠI HLINĚNÝCH OBRŮ

HLEDÁNÍ ŠANGRI-LA

ZEMĚ ZASLÍBENÁ

POKOŘITELÉ VODNÍHO ŽIVLU

VZHŮRU Z NEPÁLSKÝCH NÍŽIN

KAGBENI – PŘEDPOLÍ MANTHANGU

SVĚT ZA BRANOU

K VÝŠINÁM

DVA DNY DO CÍLE

POD OCHRANOU HRADEB

VĚTRNOU STEZKOU K JIHU

NEVIDITELNÍ TYGŘI SUNDARBANU

SUNDARBANS

DVA PARKY – DVĚ TVÁŘE

DELTA A LIDÉ

V ŘÍŠI MANGROVŮ

MED LESNÍCH VČEL A SVĚT BOHŮ LESA

PANTHERA TIGRIS TIGRIS

SAMOSPÁDEM Z KALKATY

LODNÍ A VODNÍ TRIP

HNÍZDO ZVANÉ JUNGLE CAMP

NAPŘÍČ ŘÍČNÍM LABYRINTEM

BONBIBI PODLE STANISLAVSKÉHO

CHVÁLA VENKOVSKÉHO ŽIVOTA

VELKÉ MÁVÁNÍ

VIETNAMSKÉ PARADOXY

NUTNÁ INTRODUKCE

PROKLETÍ VÁLEK

PO PROUDU PŘES HRANICI

ŽIVOT NA VODĚ

VZHŮRU DOLŮ DO DELTY

NENÍ STRÝČEK JAKO STRÝČEK

VE VÍRU VELKOMĚST

V TUNELECH CU CHI

CHVÁLA SOUOSTROVÍ

HOI AN – MALEBNOST SAMA

HUE

Obrazová příloha

ÍRÁNSKÝ KALEIDOSKOP

(Po perském koberci – k prahu současného dění)

PŘEDMLUVA

Pokud se hned při vstupu do Íránu prezentujete coby novinář, logicky to s sebou nese mnohá, často velice nepříjemná omezení. Jiná je ovšem situace, navštívíte-li zemi jako zcela obyčejný (byť individuálně cestující) turista a teprve dodatečně, za pomoci svých poznámek a fotografií, oglosujete dění a zážitky, které vás cestou oslovily. Což je případ můj i mého textu…

Když jsem před časem dostal od pražského nakladatelství Epocha nabídku k vydání publikace, zabývající se v jedné své části také problematikou Íránské islámské republiky, udělalo mi velkou radost, že budu mít šanci podělit se o zážitky a zkušenosti posbírané během opakovaných toulek touto prastarou a krásnou zemí, a přiblížit tím pádem čtenářům ono (pro nás Evropany) tak výrazně odlišné, nicméně navýsost přátelské prostředí.

Moje úplně první návštěva Íránu je datována zářím 2001. Ano, právě oním měsícem a rokem, kdy došlo k tragickému zničení newyorských Dvojčat a o necelý měsíc později pak také k dodnes diskutabilnímu vpádu amerických a britských jednotek na afghánské území. Ostatně – George Bush jr. s Tonym Blairem znovu zopakovali tento krok již o pouhé dva roky později svým nepříliš uváženým útokem na Irák. Díky chybnému rozhodnutí vlád obou zmíněných zemí tak v celém světě dodnes sklízíme trpké ovoce stoupajícího sektářského násilí.

Uplynulo celých čtrnáct let a já se opětovně (a rád) vracím na íránskou půdu. I pro laického pozorovatele, jakým se samozřejmě cítím být, je takovýto časový úsek jistě dostatečným odstupem. Umožňuje to totiž, vypozorovat mnohé změny, kterými stačila zdejší konzervativní společnost v mezičase projít, a to i s ohledem na celosvětový kontext, počítaje v to samozřejmě i vzájemnou rivalitu Íránu a Saúdské Arábie – dvou států setrvale se přetahujících o post jediného relevantního hegemona zdejší neklidné oblasti. Celý cestopis jsem se navíc pokusil oživit i třemi krátkými reminiscencemi, tedy reálnými zápisky z roku 2001. Hlavní smysl oněch sdělení spočívá v jejich autenticitě. Čtenář má díky těmto textům možnost prožívat spolu se mnou prvotní dojmy vážící se ke každé z popisovaných lokalit.

Podobně jako v několika předchozích titulech vydaných ve spolupráci s nakladatelstvím Epocha, také zde dokresluje bohatá fotografická dokumentace vizuální obraz většiny popisovaných lokalit. Doufám (možná trochu neskromně), že právě můj „íránský kaleidoskop“ poslouží coby nevtíravý návod, pozvánka, či snad dokonce i výzva, k návštěvě této rozporuplné země, často neprávem ocejchované špatnou pověstí – ve skutečnosti ovšem místa s vlídnou tváří moderní perské pohádky…

REMINISCENCE PRVNÍ

Kam až oko dohlédne, jsou kolem dokola celé naší roztomilé zeměkoule natahané všelijaké dráty, co pořád něco od něčeho oddělují. Nelze se tedy divit, že i naše cesta začíná právě na jednom takovém zadrátovaném hraničním přechodu. Startujeme totiž z turecko-íránské čáry, z pašeráckého hnízda zvaného Doğubayazit, ležícím v samém severovýchodním cípu Turecké republiky.

Celnice na turecké straně je již od pohledu špinavá, tmavá a ospalá díra. U stropu líně skřípou zrezlé lopatky ventilátorů a letargickou náladu oživuje pouze všudypřítomná tvář národního spasitele Mustafy Kemala Atatürka, shlížejícího dolů na obyčejné smrtelníky přísným pohledem. O míře důležitosti zdejšího pohraničního úřadu svědčí i vláčná gesta celníků. Jakoby se skoro ani nepohybovali. Ostatně, na nějaké cizince tu nejsou moc zvyklí. Ani zvědaví. Obzvlášť pak na turisty! Takový už je zkrátka přechod – Gürbulak/Bazergan. Celé místo totiž funguje spíš jako překladiště kamionů, kde oběma směry, tam i zpět, pendlují donekonečna stále ti samí řidiči. Na konci nekonečného celního odbavení se ale posléze i vy octnete v lůně plechového hangáru, společně s tunami bavlny, zrní, oleje a surového železa. Zbývá tak akorát čas ještě urychleně dopít veškerý v báglech zapomenutý alkohol – přes čáru si totiž s sebou nesmíte vzít skutečně ani slzu. V tomhle ohledu dokáží být všichni muslimští úředníci sloužící v íránském pohraničním sektoru opravdu nekompromisní. Nastává nám tudíž blažený čas konzumace čajů a voňavých vodních dýmek.

Stojíte na jednom z nejizolovanějších výsostných punktů Turecka, u dveří, jimž jaksi pro jistotu chybí klika – a společně s několika dalšími nešťastníky vyhlížíte malou kulatou škvírou onen zatím neznámý, ale zato dozajista zaslíbený Írán. Čas se vleče a jen malý turecký vojáček v odrbané uniformě občas zabuší pažbou samopalu na plechová vrata, snad aby dal vědět svým íránským kolegům, že zdejší část hranice pořád ještě funguje. Do šera skladiště proniká pode dveřmi paprsek slunce – bezesporu je to cosi, jako příslib…

Zachrastění klíčů, „…odemyky-odemyky…“, vrata jsou najednou dokořán a v nich – urostlý a čacký důstojník íránské armády v perfektně padnoucím stejnokroji a s botami vyleštěnými do podoby zrcadla. Překvapení ale ještě stále neberou konce a vy se tak rovnýma nohama ocitáte v moderním perském příběhu.

Welcome to Iran, řekne s úsměvem ten pohádkový voják. A jde se! Cesta, pečlivě vysypaná drobně drceným štěrkem, vede přímo k bráně honosné celniční budovy, tak rozlehlé, že by – v případě patřičného zájmu – dokázala pojmout snad i desítky turistických zájezdů naráz. Jen fotit se tu nesmí. Fakt, velká škoda! Stěny potažené mramorem, klimatizace, pohodlná křesla, a navrch i dva velkoplošné TV monitory, na nichž právě běží přenos jakýchsi velkolepých náboženských slavností – zkrátka a dobře blízkovýchodní civilizace jako vyšitá!

(srpen 2001)

NENÍ NAD ŠPATNOU POVĚST

„Slyšel jsem, že už se zase chystáš jet do Íránu. Nejsi náhodou padlej na hlavu? Víš jak děsná je to země? Přečti si noviny, pořád se o tom všude píše…“ Takto vesměs unisono negativně vyznívaly nejčastější reakce z mého (nutno podotknout relativně vzdělaného) okolí. Díkybohu bylo ale občas možno zaslechnout i ojedinělý tenký hlásek vyjadřující opačný názor.

Není snad totiž na světě složitějšího a rozporuplněji vnímaného státu nežli právě Írán. Tento veřejností obecně přijímaný vzorec dozajista ovlivňují hlavně média svými často zjednodušenými černobílými soudy či nezřízenou touhou  za senzačními zprávami stojícími často na samé hraně polopravd… Není se proto čemu divit, když vaši přátelé nebo i zcela cizí lidé pozvednou při zmínce o chystané návštěvě tohoto koutu světa významně svá obočí, majíce vás v lepším případě za nesoudného hazardéra. Nicméně oproti tomu všemu stojí názor zkušených cestovatelů, kteří již měli tuto nesnadno uchopitelnou zemi možnost poznat zblízka. Názor, jenž zcela jasně hovoří o tom, že Írán není, alespoň prvoplánově, ztělesněním nějakého zla.

Budoucí „hrdinové“

Džomhúrí-je eslámí-je Írán (jinak také Íránská islámská republika), co do rozlohy šestnáctý největší stát na světě s počtem obyvatel blížícím se zvolna ale neodvratně osmdesáti milionům. Země s tradicí dlouhou jako lidstvo samo, v současnosti ovšem zároveň také jeden z největších bubáků, jímž se náš mírotvorný Západ ohání a opakovaně straší (nejen) před spaním své vlastní k panikaření náchylné a manipulacím přístupné občany. V zájmu objektivity je ale také třeba přiznat, že to byla právě íránská konzervativní politická reprezentace, která svými často až výsostně nevhodnými prohlášeními k veřejnosti negativně vnímanému obrazu země nemalou měrou sama přispěla.

TISÍC A JEDNA PERSKÁ NOC

Přeskočit jen tak bez obalu celou předlouhou historii starověké Persie se nejspíš jeví doslova barbarstvím. Všichni ti Médové, Achaimenovci, Seleukovci, Arsakovci, Sasánovci, a posléze pak také Arabové reprezentovaní zde na území dnešního Íránu chalífy z rodu Umajjovců a Abbásovců, relativně krátké působení Mongolů v čele se samotným Čingischánem i znovu uchopení vlády nad Persií klany Safíovců, Kádžárovců, a posléze (už ve třicátých letech dvacátého století) i dynastií rodu Pahlaví – to vše dohromady tvoří až neskutečně pestrý sled událostí.

Trocha historie

Zkrátka – o kořenech Íránu, tedy o kouzlu Persie (persky ايران, původně Árjan, neboli země Árjů) by se jistě dalo napsat mnohé. Ale co naplat, kniha není nafukovací a navíc – tahle slavná kapitola celé oblasti je dnes díky internetu dostupná prakticky každému. Takže dámy (jakož i pánové) protentokrát zajisté prominou…

OD ČASU ŠÁHŮ K DOBĚ KLERIKŮ

Nezmínit ovšem alespoň ilustračně to, co spadá do období tak říkajíc moderních dějin země, by byl, myslím, hřích mnohem většího kalibru. Tak tedy – v roce 1925 došlo k převzetí moci Rezou Šáhem Pahlavím, aby hned poté následovala překotná modernizace země v intencích tehdejších evropských norem. Průběh druhé světové války znamenal pak pro Írán okupaci vojsky Velké Británie a SSSR a také dosazení nového vládce Muhammada Rezy Pahlavího. Tehdy (1943) se též v Teheránu konala dějinná konference za účasti Roosevelta, Churchilla a Stalina.

Mladý Rúholláh v čase studií – 1938

Mocenské rozpory mezi Brity a USA týkající se situace na íránské politické scéně vyřešil až puč, který za účinné pomoci CIA dostal zemi jednoznačně do vlivové sféry Spojených států.

Když roku 1979 vypuknou v Íránu protivládní demonstrace, které se brzy poté mění v celonárodní revoluci, je šáhův režim svržen a vedení země se ujímá exponovaný oponent režimu a zároveň též duchovní, ajatolláh Rúholláh Chomejní. Paradoxem zůstává, že zatímco Chomejní se z exilu (trvajícího již od roku 1964) vrací po mnoha letech zpět do vlasti, Rezá Pahlaví je zhruba ve stejné době nucen tuto zemi natrvalo opustit. Následně jsou demontovány také „pilíře“ dosavadního šáhova světského působení a referendem vznikla i Ústava Islámské republiky, obsahující silné náboženské prvky. Sekulární stát přestává tím pádem existovat a moc v Íránu nově přebírá šíitské duchovenstvo. Tento fakt je ovšem důvodem k masivní emigraci části obyvatel, díky čemuž vzniká mimo území íránského státu jedna z nejpočetnějších náboženských diaspor světa (v letech 1978–1994 opustilo zemi údajně až 5 milionů lidí). Součástí nově vzniklé ústavy Íránu je také jedno až dosud nevídané unikum. Jde o deklarovanou funkci duchovního vůdce – rahbara (podle tradice, prostředníka Božího), jehož roli je tímto dokumentem přisouzena výrazně silnější ústavní moc, nežli má samotný prezident země. Vedle Vatikánu se tak Írán stává jediným teokratickým státem na světě. Výrazná Chomejního osobnost je pak i zpětně, po letech, vnímána více než rozporuplně. Coby vůdci je mu sice bez debat přisuzován klíčový vliv na posílení identity národa, stejně jako zásluha na faktickém osamostatnění Íránu v intencích velmocenské politiky silných států světa – zároveň jsou ale Rúholláhu Chomejnímu v průběhu období revolučního íránského kvasu právem přičítány k tíži až tisíce vězněných, případně i popravených tzv. nepřátel tehdy nově se rodícího klerikálního společenského řádu.

Návrat z exilu do vlasti (1. února 1979)

Díky několika klíčovým událostem přicházejícím za sebou v rychlém sledu (z nichž tou nejdůležitější byl nejspíš svévolný akt násilného obsazení ambasády USA v Teheránu studenty, kteří požadují sebekritiku amerických postojů vůči Íránu a také vydání šáha zpět do vlasti s cílem následného trestu) se nové íránské vedení dostává do křížku s doktrínou Spojených států. Situaci pak dále oboustranně eskalují jak oficiálně proklamované politické postoje Íránu vymezující se vůči Američanům – tak na straně druhé i množství tajných operací vedených agenty CIA, směřujících právě proti čerstvě se formující vládě íránských duchovních.

Chomejní se synem Ahmadem a vnuky, Hassanem a Yaserem

Nedlouho poté (22. září 1980) je pak země napadena svým sousedem a zároveň i věčným rivalem – Irákem. Útok provedený Saddámem Husajnem (za výrazné podpory USA) si v této vypjaté době vzal coby svou hlavní záminku spory týkající se ropných nalezišť v íránské provincii Chúzistán (v Íránu se nachází 11 % veškerých světových zásob této strategické suroviny). Začíná tak osmiletá íránsko-irácká válka, jíž padlo za oběť údajně až milion lidí. Důsledky masivního použití chemických zbraní ze strany irácké armády jsou mezi obyvatelstvem Íránu bohužel patrné až dodnes. Nedlouho po uzavření příměří, v červnu 1989, ajatolláh Chomejní umírá a jeho nástupcem v roli rahbara se stává Sajjid Alí Chameneí. Roku 1997 vítězí v prezidentských volbách umírněný duchovní Muhammad Chátamí, bývalý ministr kultury. Tomu se postupně podařilo prosadit řadu reforem, včetně větší svobody tisku, a uskutečnit i klíčové schůzky ve Washingtonu a Vatikánu, kde na setkání s papežem vyhlásil program tzv. „dialogu civilizací“. Dalšímu pokroku jeho reforem však začala účinně bránit Rada dohlížitelů, složená z nejtvrdších konzervativců. Tuto rozpolcenou situaci nedokázaly zvrátit ani výsledky parlamentních voleb v roce 2000, v nichž triumfovaly proreformní síly, ani opětovné zvolení Chátamího prezidentem v roce 2001 (v Íránu mají občané volební právo již od patnácti let věku). Chátamího druhé prezidentské období skončilo roku 2005 a o úřad prezidenta začal usilovat i starosta Teheránu Mahmúd Ahmadínežád, který také nakonec ve volbách zvítězil. Ahmadínežádova výbušná rétorika byla plná výpadů, především vůči Izraeli (jehož představitelé si s ním ovšem ve slovních útocích a výhružkách vůči Íránu nikterak nezadali). Způsob Ahmadínežádovy komunikace nicméně na dlouhá léta jednoznačně zhoršil vztahy ostatního světa k Íránské islámské republice. To vše navíc podtrhl i často diskutovaný jaderný program, na němž již v té době země po léta pracovala. I přes nedávno uzavřenou mezinárodní smlouvu, která dokládá, že se Írán pod dohledem MAAE (Mezinárodní agentura pro atomovou energii) momentálně vzdal ambic na výrobu jaderných zbraňových systémů a zároveň se také zavázal k omezujícím krokům ve svém jaderném výzkumu, jsou o konečných cílech „íránského jádra“ ve světě i nadále vedeny nekonečné polemiky.

Jen jaksi pod čarou – embargo na vývoz íránské ropy (tvořící pouhých 20 % její celkové produkce) i další sankce ze strany Spojených států a EU se díky čilým obchodním vztahům Íránu s Ruskem, Čínou, Venezuelou, se Sýrií, s Indií, Jižní Koreou, Japonskem i dalšími zeměmi, částečně míjely účinkem. Írán si totiž dokázal vytvořit jakýsi vlastní model soběstačnosti a ve většině problematických komodit mezery vzniklé zákazem importu relativně účinně nahradil. Prokazatelné je to kupříkladu v problematice výroby automobilů. Zároveň je ovšem pravdou, že především těžní mechanismy i navazující systémy, využívané v sektorech íránského ropného průmyslu, podávají díky svému nediskutovatelnému stáří čím dál nižší výkony. Nejdůležitější potřebou ekonomiky primárně čerpající většinu příjmů z prodeje ropy, tak bezesporu zůstává urychlená modernizace většiny stávajících těžebních zařízení.

Konec ukázky