Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Jeho lordstvo

Vydání první

Copyright © 2013 by Suzanne Enoch

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2205. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Handbook to Handling His Lordship

vydaného v roce 2013

Český překlad © 2018 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2018 Martina Černá

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0912-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0913-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Suzanne Enoch

Jeho lordstvo

Věnováno Kelly-Leigh Proellocksové,

která navrhla jméno „Nathaniel“,

Elizabeth Butlerové, která mi dala „Stokese“,

a Christině, která přišla s „Westfallem“.

Blahopřeji, dámy – stvořily jste hrdinu!

Kapitola jedna

Nathaniela Stokese už dávno přestaly překvapovat idiotské bludy, které si lidé vytvářejí v rozporu se vším, co radí rozum a dobrý úsudek.

Jemu kupříkladu vůbec nepřipadala schůzka na veřejnosti uprostřed Hyde Parku v době, kdy tam bylo nejvíc lidí, jako diskrétní. Ani by se nedomníval, že obrovský žlutý klobouk a nepřiměřeně těžký plášť zůstanou bez povšimnutí, ale on tohle rendez-vous nedomlouval. Tato čest náležela protáhlému obličeji a vytrhanému trojúhelníkovému obočí pod kloboukem. A prstům v černých rukavicích, které trčely z okna obrovského černého kočáru a pavoučími pohyby ho zvaly blíž. Náramně nenápadné.

Samozřejmě sám učinil opatření, aby ho obyvatelé Londýna obecně a Mayfairu zvlášť viděli tak, jak chtěl. Když tudíž seskakoval ze sedla Nemravy, svého tmavošedého valacha, upravil si na nose brýle, jejichž skla nebyla dioptrická, a vytáhl ebenovou hůlku z elegantního pouzdra u sedla.

Ani jedno z toho nepotřeboval, ale bez obojího se neobešel. Nebo to spíš vyžadoval jeho zvláštní koníček, jak zjistil bedlivým pozorováním, neboť obojí vyjadřovalo určitou roztěkanost a důvěryhodnou serióznost. Brýle tak činily s minimálním nepohodlím, kdežto s holí působil neškodně – zvlášť když k tomu přidal lehké pokulhávání, způsobené knoflíkem, který si zastrčil na dno levé holínky. Nikdo jiný nemusel vědět o rapíru, ostrém jako břitva a zastrčeném v ebenovém dřevu – ale on o něm věděl. A taky věděl, jak ho použít.

„Lorde Westfalle,“ zašeptala žena pod kloboukem a zmizela zpátky v temných hlubinách kočáru, „přisedněte si.“

A teď následovalo to nejdůležitější na jeho převleku. Nate považoval za ironii osudu, že ho mayfairská šlechta shledala vhodným vyslechnout její nejtemnější tajemství teprve poté, co se stal hrabětem z Westfallu – ne protože mu ten titul podle zákona náležel, o čemž rozhodla armáda právníků – ale protože ze všech převleků, co kdy nosil, mu ten aristokratický padl nejhůř. A také byl podle všeho jediný, který nemohl večer svléknout a uložit do skříně.

Napadal na levou nohu, když nastupoval do kočáru a zavíral za sebou dveře. „Víte jistě, že neuškodím vaší pověsti, lady Allisterová?“ zeptal se s úsměvem, sundal z hlavy tmavomodrý nízký cylindr a odložil ho na leštěné kožené sedadlo vedle sebe.

Vikomtesa vdova se zahihňala a na bledých lících jí naskočil ruměnec. „Ve svém věku už to mohu riskovat,“ opáčila stále tím spikleneckým šeptem, který používala v každém z jejich dosavadního půltuctu rozhovorů. „Byl jste úspěšný?“

Nate kývl, sáhl do nesprávné kapsy kabátu a pak do správné a vytáhl starou, zlatě lemovanou slonovinovou brož s kamejí. Řezba na ní, dosti jemná, představovala siluetu mladé dámy s protáhlým obličejem a vysoko vyčesanými kučeravými vlasy. „Rozhodnutí, zda chcete vědět, kde se nalézala, nechám na vás,“ vložil ji do prstů lady Allisterové, skrytých v černých rukavicích.

„I propána,“ zadívala se na tu věcičku, pak ji sevřela v dlani a přitiskla k prsům. „Strašně nerada jsem sentimentální, ale tohle je jediná podobizna z mládí, která mi zbývá. Požár mě připravil o portrét, který nechal namalovat můj otec. Od samotného Gainsborougha, víte.“

„Je to krásný kousek. Řemeslné zpracování i jeho objekt jsou pozoruhodné.“ Každopádně to zřejmě chtěla slyšet. Jelikož za uplynulý týden viděl půl stovky takových věciček, když pátral po jedné malé broži napříč centrální Anglií, nebyl si jistý, jak dalece je momentálně schopen to posoudit.

Zvedly se k němu bleděmodré oči. „Zeptám se jen na tohle: byla z majetku mého syna prodána, nebo ukradena?“

Odpověď na tuhle otázku zjistil velmi rychle. Dluhy z hazardu a život nad poměry vedly k tomu, že současný vikomt Allister trpěl nedostatkem financí. Při pohledu do vlhkých očí Allisterovy milující matky se zamračil. „Bohužel ukradena. Skupinou mladých banditů, kteří už za své zločiny stanuli před soudem.“

Ženě poklesla ramena. „Měl tedy pravdu.“ Odkašlala si. „A váš honorář, Westfalle? Rozhodně si ho zasloužíte.“

„Dvacet pět liber, jak jsme se dohodli, mylady.“

„Výměnou za vaši námahu a diskrétnost.“

A zase padlo to slovo, i když jen zřídka bývalo proneseno nahlas. Neuměl si představit, že by ještě někoho zajímalo, jestli lord Allister prodal, nebo neprodal matčinu brož, ale ona byla přesvědčená, že na jeho mlčení závisí pověst celé rodiny. Tak budiž. „Samozřejmě.“

Vložila mu mince do dlaně a přitom mu krátce stiskla prsty. „Děkuju vám, lorde Westfalle.“

Nate otevřel dveře kočáru. „A já děkuju vám, lady Allisterová.“ Pak udělal efektní grimasu. „Ach, můj klobouk.“ Sáhl pro poslední kousek svého převleku a sestoupil na zem.

Poodstoupil a nechal kočár odjet. Poprvé, když ho někdo z řad šlechty požádal, aby něco našel, dopustil se té chyby, že se pokusil poskytnout službu gratis. Poté co musel s dotyčným chlapíkem téměř svést souboj, pochopil svůj omyl. Kdyby nežádal honorář, znamenalo by to, že klient – jak si je zvykl nazývat – mu dluží službu. Takže aťsi šlo o sebevíc triviální záležitost, drží danou osobu v šachu kouskem jejího soukromí, její pověsti. A tak ať už ten vedlejší příjem potřeboval, nebo ne, ať už honorář odpovídal vynaloženému úsilí, nebo jeho skutečným nákladům, uvedl nominální cenu a oni zaplatili. A čím dražší tajemství podle svého názoru ochraňovali, tím vyšší cenu jim byl nucen účtovat.

Strčil peníze do kapsy, uložil hůl do pouzdra a vyšvihl se na Nemravu. Ať už vikomtesa vdova jeho řečem o broži uvěřila, nebo ne, řekl jí, co chtěla slyšet. Někdy se zdálo, že je to pro klienty důležitější než nález pohřešovaného předmětu. Znamenalo to, že musel obtěžkat své svědomí další lží, ale po životě, který prožil, a po některých báchorkách, jež v důsledku toho vyprávěl, po některých pravdách, které sděloval a kvůli nimž přicházeli lidé o život, už vylepšení charakteru něčího syna nebo bratrance či strýce nehrálo velkou roli.

Domovní dveře Teryl House se otevřely, jen co vystoupil na poslední schod. „Vítejte doma, mylorde,“ pronesl Garvey s úklonou a ustoupil stranou, aby ho nechal vejít. „Na stole v hale máte dopis a v ranním salonku návštěvu.“

Nate si vzal list a rozlomil voskovou pečeť. „Kdo tu je?“ zeptal se majordoma, zatímco rozkládal papír, aby si ho přečetl. Jeho mladší bratr si očividně vysloužil nucené prázdniny z Oxfordu, idiot. Detaily sotva přelétl očima, stejně to nebude pravda. Tu se bude muset dozvědět od Laurieho mezi čtyřma očima.

„To neřekl, mylorde.“

Aha, zase jeden. Nate kývl a strčil dopis do kapsy. „Ať nám přinesou čaj, ano? A bude třeba připravit hostinský pokoj. Laurence přijede na společenskou sezonu o něco dřív.“

„Jak je libo, mylorde. Bude to báječné mít tu zase pana Laurence. Je velice… živý.“

Nate si nebyl jistý, zda by použil stejná adjektiva, ale neměl v úmyslu hašteřit se s Garveym o to, zda je na místě spíš báječné a živý, nebo otravné a komplikovaný. „Ano, to bude,“ pronesl nahlas a předal čekajícímu majordomovi rukavice a klobouk.

Obvykle mu bylo milejší vědět, s kým mluví, ještě před setkáním, ale v praxi bylo něco takového zbytečný přepych. A bavil ho koneckonců proces objevování. S touto myšlenkou si posunul brýle ke kořeni nosu, poklepal holí o podlahu a otevřel dveře ranního salonku.

Návštěvník stál u okna, pohled upřený do ulice. S hbitostí vypěstovanou do stejné míry praxí jako nezbytností ho Nate bleskově zhodnotil pohledem – naleštěné nízké holínky, tmavozelený kabát z kvalitního sukna a bez jediné vrásky či záhybu na širokých ramenou, velký pečetní prsten na pravé ruce, postoj se založenými pažemi a rozkročenýma nohama. Úhledně ostříhané blond vlasy a dokonale oholená tvář. Muž zvyklý pohybovat se mezi lidmi a s dostatkem peněz, aby mohl vypadat tak, jak si přeje.

„Dobré odpoledne,“ pronesl Nate nahlas a zavřel za sebou dveře.

Postava se otočila, přivřené tmavé oči si ho prohlížely stejně důkladně, jako prve on hodnotil návštěvníka. „Ledacos jsem o vás slyšel, Westfalle,“ promluvil chlapík posléze s přízvukem, prozrazujícím obyvatele jihozápadní Anglie. „Je to pravda?“

„To je dost široký pojem,“ opáčil Nate tím nejlepším tónem chladné, mírně nepřítomné lhostejnosti, jaký jen uměl. „Mohl byste to laskavě rozvést?“

„Zajisté. Kdo jsem?“

Aha, zkouška. Příslušníky vrstvy, v níž byl sám nový, znal přinejlepším jen letmo. Vzhledem k věku, oblečení a způsobu řeči návštěvníka by ho však odhadoval buď na vikomta Delshirea, nebo, když vzal v úvahu jeho očividnou aroganci, na markýze z Ebberlingu. Vzhledem k tomu, jak ale přišel do domu, aniž se aspoň představil, spolu s podezíravostí, kterou většina klientů projevovala vůči jeho dedukčním schopnostem, Nate jen přimhouřil jedno oko a upravil si brýle. „Ztratil jste paměť, pane? Znám se s několika schopnými lékaři. Mám talent nalézat lidem ztracené věci, ale paměť… Hm. To by byl zajímavý úkol. Ba přímo fascinující.“

„Nechte to být. Jsem Ebberling – markýz z Ebberlingu – a rád bych si zjednal vaše… služby.“

Občas by bylo příjemné zažít překvapení, blesklo Nateovi hlavou, zatímco sluha přinášel čaj a on gestem vyzýval lorda Ebberlinga, aby se posadil. Ale nějaké hezké překvapení, ne výstřel ze tmy. Jakmile lokaj odešel, nalil si šálek čaje a hodil do něj dvě kostky cukru. „Copak jste tedy ztratil, Ebberlingu?“ Zaznamenal, že markýz usedl přímo doprostřed pohodlného křesla, udržel rovnováhu a ani sebeméně se nenahrbil.

Vzhledem k tomu, že jednou unikl zásahu střelou jen proto, že si všiml, jak má jeho společník u večeře pořád jednu nohu spuštěnou bokem ze židle místo na podlaze před sebou, všímal si Nate všeho. A pokud mohl posoudit, markýz ztratil něco cenného. Dokonce životně důležitého. A neměl radost z toho, že musí někoho žádat o pomoc s hledáním.

„Co mě může ujistit o vaší diskrétnosti, Westfalle?“ zeptal se lord Ebberling, aniž vzal na vědomí čaj.

„Rád nacházím věci. Co a proč, to mě popravdě řečeno nezajímá. A jelikož chci pokračovat ve svém koníčku nacházení věcí, nemám v úmyslu zradit důvěru nikoho, kdo si mě najme. Stačí to?“

Markýz ho ještě chvilku pozoroval. „Nejspíš to musí stačit. Tak tedy dobrá. Před pěti lety moje manželka najala jistou mladou dámu jako vychovatelku našeho syna George. Před třemi roky zmizel z toaletního stolku mé choti velmi cenný diamantový náhrdelník a vychovatelka spolu s ním.“

„Ukradený náhrdelník,“ kývl Nate. Už ho začínalo trochu unavovat lovit ztracené šperky, ale londýnská haut ton je zjevně ztrácela každou chvíli. „Myslím, že to zvládnu.“

„To není všechno,“ opáčil markýz a poposedl o pár centimetrů dopředu. „Toho odpoledne, kdy slečna Newburyová zmizela, má choť zahynula při pádu z koně.“ Odkašlal si. „Po pravdě řečeno, kůň se vrátil do stáje bez Katherine a všichni se ji vydali hledat. Našli jsme ji v příkopu, měla zlomený vaz. Teprve poté jsem si uvědomil, že mezi pátrajícími chyběla slečna Newburyová. Když jsem se vrátil do domu, byly její věci pryč, jakož i náhrdelník a dívka sama.“

„Takže si myslíte, že tahle slečna Newburyová zavraždila lady Ebberlingovou?“ zeptal se Nate zvolna a velmi pečlivě přitom klienta pozoroval. Zaťaté pěsti, sevřené čelisti, sklopené oči – hněv. Hluboký hněv, že ta vychovatelka unikla, aniž pykala za své činy.

„Lékař řekl, že Katherinin pád mohla být nehoda. Já si myslím, že se stalo něco neblahého. Možná Katherine uviděla slečnu Newburyovou s drahokamem nebo… já nevím. Ale jestli dokážete najít ten diamantový náhrdelník, pak snad naleznete i Rachel Newburyovou. A já vám zaplatím tři tisíce liber za vypátrání jednoho či druhého.“

Před čtyřmi roky dostával Nate od státu za své služby tři sta liber ročně. Dnes, jako hrabě z Westfallu, měl roční příjem kolem osmi tisíc. Teoreticky by ho zajisté celý nabídl za to, aby nalezl vraha své ženy. Ale doufal by, že muž, kterého by najal, to nepřijme. „Mylorde, tři tisí…“

„A dalších pět tisíc liber, pokud mi ji přivedete a umožníte mi kontaktovat příslušné úřady.“

Nate z jeho slov i z výše nabízené odměny pochopil mnohé. Ebberling velice chce tu ženu najít, a až ji najde, slečna Newburyová se patrně s příslušnými úřady vůbec nesetká. Jestliže chtěl být ale Nathaniel cimprlich, pak propásl příležitost už velmi dávno. A docela dobře věděl, že ženy jsou dokonale schopné násilí i vraždy. V leckterém ohledu byly nebezpečnější než jejich mužské protějšky, protože kdo by je podezíral z tak ošklivých činů?

Především ho však fascinovala představa, že loví někoho, kdo před třemi léty zmizel ve tmě. Proboha, pořádná výzva by se mu zatraceně hodila. Před několika dny se ráno probudil s pocitem, že mu mozek doslova obrůstá mechem.

„Smím se zeptat, proč jste se rozhodl pustit do toho podniku právě teď?“ otázal se a posunul si brýle, jak to dělával, když chtěl vypadat obzvlášť nehrozivě. „Už jsou to tři roky, jak jste říkal.“

„Byl jsem velmi dlouho trpělivý,“ odvětil Ebberling, „čekal jsem, až Bow Street a místní smírčí soudci splní svou povinnost. Ale teď se hodlám znovu oženit. Představa, že žena, která může mít něco společného se smrtí Katherine – která mě okradla a zradila mou důvěru – ještě pořád někde chodí po světě a snad i čeká, aby mně a mé rodině znovu ublížila, je nesnesitelná. Už s tím nevydržím žít.“

To působilo jako celkem dobrá odpověď. „Budu potřebovat veškeré informace o té Rachel Newburyové, co mi můžete poskytnout. Věk, popis, původ, vzdělání, místo narození – cokoli z toho může být klíč ke zjištění místa jejího pobytu,“ řekl po krátké odmlce. „A taky o tom náhrdelníku.“

Ebberling přikývl. „Do zaměstnání ji samozřejmě přijímala manželka, ale vím, že v současnosti jí bude něco mezi třiadvaceti a pětadvaceti lety. Byla vysoká a působila, jako by si připadala o maličko chytřejší než všichni kolem. Hnědé oči, světlé vlasy, které se kudrnatily na všechny strany, ačkoliv je vždycky nosila v dokonalém uzlu v týle hlavy. Docela hezká, soudím, a velmi spořádaná. A vybavuju si, že měla ráda jahody a jízdu na koni. A četbu. Vždycky měla v ruce knihu.“

Nate vstal, přešel k psacímu stolu a vytáhl čistý list papíru. „Umím docela dobře kreslit,“ našel tužku a znovu usedl. „Pokusím se ji načrtnout, jestli mi budete nápomocen.“

„Výborně,“ opáčil markýz a konečně sáhl po šálku s čajem. „Rycott říkal, že jste na tu práci ten pravý.“

To jméno ho polekalo. „Rycott?“ obrátil se ke klientovi. „Vy se znáte s Jackem?“

„Chcete říct, jestli vím, že jste sloužil Wellingtonovi jako špion?“ Ebberling si nalil čaj do šálku a pak přešel k psacímu stolu. „Mám své styky. Potřeboval jsem někoho, kdo by dokázal tenhle úkol zdárně splnit. Jack Rycott tvrdil, že to budete vy. A neviděl ani neslyšel jsem o vás nic, co by mě přimělo pochybovat o jeho názoru.“ Ukázal na papír. „Oválný obličej, jak si vybavuju.“

„Takže Rycott vám jednoduše řekl, že jsem pracoval pro Wellingtona?“ Nate přiložil tužku k papíru a vynaložil veškerou sílu vůle, aby markýze neskolil a natrvalo tak neumlčel dřív, než si bude moct pouštět pusu na špacír před kdekým. „To pochybuju.“

„No dobrá, neřekl to přímo. Vlastně řekl, že slyšel, že nový hrabě z Westfallu s oblibou hledá ztracené kočky. A pak ještě: ‚Proč člověk přejde od lvů ke kočkám, to nemám zdání, ale je to tak. On pro vás tu práci vykoná. Měrou vrchovatou.‘ Když jsem si vydedukoval to ostatní, nepopřel to.“

Tohle se tedy Jacku Rycottovi podobalo. „Já to taky nepopřu,“ pronesl Nate nahlas, „ačkoliv upřesním, že jsem za války s Wellingtonem konzultoval. Existuje velký rozdíl mezi vystopováním lva a tím, když k němu vstoupíte do klece.“ Každopádně to znělo uvěřitelně. „Kočky – a ženy – jsou podle mého názoru daleko zvladatelnější.“

A vzhledem k tomu, co se markýz z Ebberlingu domníval vědět, čím dřív Nate tuhle konkrétní ženu najde a bude to mít z krku, tím líp. Pak může odjet do Brightonu, trochu si popovídat s bývalým druhem a připomenout plukovníku Rycottovi, jak málo si potrpí na to, aby se o něm šířily klepy. Nebo aby se o něm vůbec mluvilo, koneckonců. Našel a polapil a zabil dostatek lvů. Víc než dostatek, podle Francouzů. A teď mu docela postačují kočky a ženy a sem tam nějaký ten ztracený šperk, tisíceré díky.

Jakmile byl Ebberling toho názoru, že kresba přesně vystihuje slečnu Rachel Newburyovou – nebo aspoň její podobu před třemi lety – předal mu markýz tlustý svazek bankovek spolu se svou adresou v Londýně a ve shropshireském Ebberling Manor. Nate se opřel dozadu a prohlížel si kresbu tužkou. Byla hezká i s tou povýšeně zvednutou bradou, co Ebberling popsal. Po pravdě řečeno mohla být kýmkoli a sídlit kdekoli v Anglii. Vzhledem k předpokladu, že nechtěla být nalezena, by však nemohla najít lepší místo, kde se ztratit, než v přeplněných ulicích Londýna.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Kapitola jedna