Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Erin Watt: Prohnilé království

Vydání první

Copyright © 2018 by Erin Watt

Published by arrangement with Trident Media Group, LLC, New York

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2207. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Cracked Kingdom vydaného v roce 2018

Český překlad © 2018 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Design by Meljean Brook

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0918-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0919-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Erin Watt

PROHNILÉ KRÁLOVSTVÍ

Cyklus Royalové 5

Pro Lily,

světlo života

1. kapitola

EASTON

Všichni tu řvou.

Kdybych nebyl v šoku – navíc opilejší než opilej – možná bych rozpoznal jednotlivý výkřiky, spojil si je s konkrétními hlasy a porozuměl sžíravým slovům a naštvaným obviněním, který tu lítají vzduchem.

Jenže teď mi to všechno zní jako jedna nekonečná záplava zvuku. Symfonie nenávisti, obav a strachu.

„… chyba vašeho syna!“

„To teda není!“

„… trestní oznámení…“

Hlavu mám zabořenou v rukách. Mozolnatými dlaněmi si promnu oči.

„… vůbec tady?… bych tě nechat vyvést v poutech, ty hajzle… obtěžování…“

„… to můžete zkusit… se vás nebojím, Callume Royale. Jsem státní zástupce –“

„Asistent státního zástupce.“

„Eastone.“

Oči mám suché a bolavé. Určitě jsou taky podlité krví. Vždycky se mi podlejou krví, když se ožeru.

„Eastone.“

Něco mě plácne do ramene a pak mezi ostatními rozpoznám jeden hlas. Zvednu hlavu. Nad sebou spatřím svoji nevlastní sestru, jak si mě modrýma očima ustaraně prohlíží.

„Už tři hodiny ses nepohnul. Mluv se mnou,“ prosí Ella tiše. „Chci vědět, jestli jsi v pořádku.“

V pořádku? Jak bych mohl být v pořádku? Do prdele, koukněte se, co se stalo. Jsme v soukromé čekárně v Bayviewské všeobecné – Royalovi nemusejí čekat v obyčejné čekárně na pohotovosti spolu s prostým lidem. Kamkoli se hneme, čeká nás zvláštní zacházení, dokonce i v nemocnicích. Když loni mého bratra Reeda pobodali, okamžitě ho přijali na chirurgii, jako by to byl sám prezident, a bezpochyby zabral operační sál někomu, kdo ho potřeboval víc. Jenže jméno Calluma Royala má v tomhle státě obrovskou moc. Dokonce v celé téhle zemi. Mého otce znají všichni. A všichni se ho taky obávají.

„… proti vašemu synovi trestní oznámení –“

„To ta vaše zatracená dcera je zodpovědná za…“

„Eastone,“ osloví mě Ella znovu.

Nevšímám si jí. Teď pro mě neexistuje. Nikdo z nich. Ani Ella. Ani táta. Ani John Wright. Ani můj mladší bratr Sawyer, který se k nám směl připojit poté, co mu několika stehy sešili spánek. Vážná autonehoda, a Sawyer z ní vyjde se škrábancem.

Zatímco jeho dvojče je…

Je co?

Nemám páru, do prdele. Od chvíle, co jsme dorazili do nemocnice, nevíme o Sebastianovi vůbec nic. Jeho zakrvácené, polámané tělo odvezli na pojízdném lůžku a jeho rodinu poslali sem do téhle čekárny, aby vyčkávala na zprávy, jestli přežije, nebo zemře.

„Pokud to můj syn nepřežije, vaše dcera za to zaplatí.“

„Je to vůbec váš syn?“

„Ty hajzle!“

„Copak? Podle mě by všichni vaši synové potřebovali testy DNA. Proč to neudělat hned teď? Jsme koneckonců v nemocnici. Stačí vzorek krve a uvidíme, který z vašich kluků je Royal a který O’Halloran –“

„Tati! SKLAPNI!“

Hartleyin utrápený hlas do mě řízne jako nůž. Ostatní pro mě v tu chvíli neexistují, ona však ano. Tři hodiny seděla v koutě čekárny. Stejně jako já nepronesla ani slovo. Až teď. Stojí, šedé oči se jí lesknou vztekem, z ostrého hlasu jí sálá obvinění, když se vrhne k otci.

Nevím, proč tu John Wright vůbec je. Svoji dceru nemůže ani vystát. Poslal Hartley do internátní školy. Od chvíle, co se vrátila do Bayview, jí nedovolil nastěhovat se zpátky domů. Dneska večer na ni křičel, řekl jí, že nepatří do jeho rodiny, a vyhrožoval jí, že pošle pryč její mladší sestru.

Jenže poté, co sanitky odvezly Hartley, dvojčata a jejich přítelkyni, pan Wright byl první, kdo vyrazil do nemocnice. Možná se jen chce ujistit, že Hartley nikomu neprozradí, jaký je hajzl.

„Proč tu vůbec jsi?“ vykřikne Hartley to, na co zrovna myslím. „Nebyla jsem při nehodě zraněná! Nic mi není! Nepotřebuju tě tu a nechci tě tu!“

Wright něco vykřikne, ale neposlouchám ho. Veškerou pozornost upírám k Hartley. Od chvíle, co před domem svého otce narazila autem do roveru dvojčat, tvrdí, že jí nic není. Teda mně ne – ne, ne, na mě se ani jednou nepodívala. Nedivím se jí.

Způsobil jsem to. Dnes večer jsem jí zničil život. Moje činy ji dohnaly k tomu, že nastoupila do toho auta právě ve chvíli, kdy moji bratři vjeli do zatáčky. Kdyby nebyla rozrušená, možná by si jich všimla dřív. Možná by Sebastian nebyl… mrtvý? Naživu?

Zatraceně, proč nám nikdo nic neřekne?

Hartley trvá na tom, že není zraněná, a záchranáři si to evidentně mysleli taky, protože ji prohlídli a potom jí dovolili, aby za námi přišla do čekárny, jenže teď moc dobře nevypadá. Trochu se na nohou kolébá. Dýchá mělce. Je taky bledší než stěna za její hlavou a kontrast mezi její bílou kůží a černočernými vlasy je až šokující. Nevidím však na ní ani kapku krve. Ne. Skoro zeslábnu úlevou, protože Sebastian byl krví zalitý.

Zvedne se mi žaludek, když se mi před očima mihne vzpomínka na tu nehodu. Střepy z čelního skla rozsypané po zemi. Sebastianovo tělo. Rudá kaluž. Laureniny výkřiky. Donovanovi si už Lauren vyzvedli a odvezli ji domů. Díkybohu. Ta holka nepřestala křičet od chvíle, co se dostala do Bayviewské všeobecné, až do okamžiku, kdy ji opustila.

„Hartley,“ ozve se Ella tiše a mně je v tu chvíli jasné, že si i moje nevlastní sestra všimla, jak je Hartley popelavá. „Pojď si sednout. Nevypadáš dobře. Sawyere, dojdi Hartley pro trochu vody.“

Můj mladší bratr beze slova zmizí. Od chvíle, kdy odvezli jeho dvojče, je z něj zombie.

„Nic mi není!“ vyštěkne Hartley a setřese Ellinu drobnou ruku. Otočí se ke svému otci, pořád trochu nejistá v kolenou. „To ty jsi důvod, proč je teď Sebastian zraněný!“

Wright na ni zůstane zírat s pusou dokořán. „Jak se opovažuješ naznačit –“

„Naznačit?“ přeruší ho vztekle. „Nic nenaznačuju. Konstatuju fakt! Easton by k nám dnes večer nepřijel, kdybys nevyhrožoval, že moji sestru pošleš pryč! Já bych se za ním nevydala, kdyby nejel za tebou!“

Takže je to moje vina, chci poznamenat, jenže jsem zesláblej a hlavně kurevsky velkej zbabělec na to, abych se ozval. Jenže je to tak. Já jsem důvodem, proč k tomu došlo. Já jsem způsobil tu autonehodu, ne Hartleyin táta.

Hartley se znovu zakymácí a Ella tentokrát nezaváhá – popadne Hartley za nadloktí a přinutí ji se posadit.

„Sedni si,“ nařídí Ella.

Mezitím se můj táta a Hartleyin otec na sebe znovu zadívají. Ještě nikdy jsem tátu neviděl takhle nasranýho.

„Z tohohle se nevyplatíte, Royale.“

„To auto řídila vaše dcera, Wrighte. Bude mít štěstí, jestli svoje další narozeniny nestráví ve vězení pro mladistvé.“

„Jestli tu někdo půjde do vězení pro mladistvé, bude to váš syn. Všichni vaši synové tam patří.“

„Neopovažujte se mi vyhrožovat, Wrighte. Do pěti minut tu můžu mít starostu.“

„Starostu? Myslíte, že ta ufňukaná kancelářská krysa má koule na to mě vyhodit? Vyhrál jsem v tomhle proklatým okrese víc případů než kterýkoli jiný státní zástupce v historii Bayview. Občané ho za to ukřižují a vy –“

Poprvé za tři hodiny najdu svůj hlas.

„Hartley,“ oslovím ji ochraptěle.

Pan Wright se zarazí uprostřed věty. Otočí se ke mně, v očích nenávist. „S mojí dcerou nemluv! Slyšíš mě, ty malej zmetku?! Neříkej jí ani slovo.“

Nevšímám si ho. Oči mám přilepené k Hartleyině bledé tváři.

„Omlouvám se,“ zašeptám. „Je to všechno moje vina. To já jsem způsobil tu nehodu.“

Hartley vykulí oči.

„Nemluv s ní!“ To k mému překvapení vysloví můj otec, ne její.

„Callume,“ vydechne Ella stejně překvapeně, jako se já cítím.

„Ne,“ zaburácí a upře na mě svoje royalovsky modré oči. „Ani slovo, Eastone. Ještě může přijít na řadu trestní oznámení. A on –“ Táta pohlédne na Johna Wrighta, jako by byl živoucím zosobněním eboly. „– je asistent státního zástupce. Už ani slovo o nehodě, dokud tu nebudeme mít právníky.“

„Typičtí Royalové,“ ucedí Wright. „Vždycky si navzájem zametáte stopy.“

„Vaše dcera narazila do auta mých synů,“ odsekne táta. „To ona je za všechno zodpovědná.“

Hartley tiše vzlykne. Ella si povzdechne a pohladí ji po rameni.

„Není to tvoje vina,“ povím Hartley a nikoho jiného si nevšímám. Jako bychom tu byli jenom my dva. Já a tahle holka. První holka, s kterou jsem chtěl trávit čas, aniž bych z ní toužil strhat oblečení. Holka, kterou považuju za svoji kamarádku. Holka, s kterou jsem chtěl být víc než jenom kamarád.

Jenom kvůli mně teď tahle holka čelí hněvu mého otce. A ničí ji pocit viny za nehodu, ke které by nedošlo, kdyby nebylo mě. Můj starší bratr Reed přezdíval sám sobě Ničitel. Věřil, že ničí životy všem, koho miluje.

Reed se mýlil. To já jsem ten, co všechno podělá.

„Nebojte, odcházíme,“ zavrčí Wright.

Napnu se, když se vydá k Hartleyině sedačce.

Ella ochranitelsky obejme Hartley kolem ramen, jenže můj táta na ni zavrtí hlavou.

„Nech je jít,“ vyštěkne táta. „Ten hajzl má pravdu – sem k nám nepatří.“

Hrdlo se mi panikou sevře. Nechci, aby Hartley odešla. A už vůbec ne, aby odešla se svým otcem. Kdo ví, co jí provede.

Hartley s tím očividně souhlasí, protože okamžitě zařadí zpátečku, když se ji její otec pokusí popadnout. Setřese Ellinu paži. „Nikam s tebou nejdu!“

„Nemáš na vybranou,“ vyštěkne. „Jsem tvůj zákonný zástupce, ať se ti to líbí, nebo ne.“

„Ne!“ Hartley má hlas jak úder hromu. „Nikam nejdu!“ Otočí se k mému otci. „Podívejte, můj táta je –“

Větu však nedokončí, protože v další vteřině se předkloní a spadne na zem. Zvuk dopadu její hlavy na dlaždici si s sebou ponesu až do smrti.

Najednou se po ní natáhne snad sto rukou, já se k ní však dostanu jako první. „Hartley!“ zařvu a popadnu ji za rameno. „Hartley!“

„Nehýbej s ní,“ vyštěkne táta a pokusí se mě odtáhnout.

Vytrhnu se mu, ale pustím ji. Lehnu si na zem, abych měl obličej u jejího. „Hartley. Hart. To jsem já. Otevři oči. To jsem já.“

Víčka se jí ani nepohnou.

„Táhni od ní, hajzle!“ řve její otec.

„Eastone.“ To se ozve Ella. Hlas má stažený děsem, když ukáže ke straně Hartleyiny hlavy, kde jí stéká potůček krve.

Mám pocit, že se pozvracím, a ne z alkoholu, který mi stále koluje v žilách.

„Panebože,“ vydechne Ella. „Její hlava. Uhodila se do ní hrozně silně.“

Polknu zděšení. „To je dobrý. Bude to dobrý.“ Otočím se k tátovi. „Sežeň doktora. Je zraněná!“

Někdo mě popadne za rameno. „Řekl jsem, abys táhl od mojí dcery!“

„To vy od ní táhněte!“ obořím se na Hartleyina otce.

Najednou se za mnou ozve ruch. Kroky. Další křik. Tentokrát se nechám odtáhnout. Je to stejný jako se Sebastianem. Hartley naloží na lehátko a doktoři a sestry po sobě štěkají rozkazy, zatímco ji odvážejí pryč.

Zírám do prázdných dveří. Otupělý. Omráčený.

Co se to stalo?

„Panebože,“ vydechne Ella znovu.

Nohy mě už neunesou. Padnu do nejbližšího křesla a lapám po dechu. Co. Se. To. Stalo?

Hartley byla celou dobu zraněná, a nic neřekla? Nebo si to možná neuvědomovala? Vždyť ji záchranáři sakra prohlídli.

„Řekli, že jí nic není,“ zaskřehotám. „Ani ji tu nechtěli nechat na pozorování.“

„Bude v pořádku,“ ujistí mě Ella, ale moc přesvědčeně nezní. Oba jsme viděli tu krev a fialovou modřinu na spánku a povolená ústa.

Do prdele. Budu zvracet.

Tohle musím Elle nechat – neuskočí, když se předkloním a pozvracím jí boty. Jen mě hladí po vlasech a odhrnuje mi je z čela. „To je dobrý, Easte,“ šeptá. „Callume, dojdi mu pro vodu. Nevím, kam zmizel Sawyer, když jsem ho předtím pro vodu poslala. A vy –“ předpokládám, že teď mluví k panu Wrightovi, „– byste měl asi odejít. Na zprávy o Hartley můžete počkat někde jinde.“

„S radostí,“ ucedí Hartleyin otec znechuceně.

Poznám, kdy odejde, protože se ze vzduchu ztratí trocha napětí.

„Bude v pořádku,“ ujistí mě Ella znovu. „Stejně jako Sebastian. Všichni budou v pořádku, Easte.“

Místo aby mě to uklidnilo, znovu se pozvracím.

Slyším, jak si pro sebe mumlá: „Bože, Reede, taky už bys mohl dorazit.“

Zas jen čekáme. Vypiju vodu. Táta a Sawyer sedí mlčky. Jakmile se tu Reed konečně ukáže, Ella se k němu hned vrhne. Přijel z vysoký a vypadá unaveně. Nedivím se mu – jsou tři hodiny ráno. Všichni jsme unavení.

Jako první se objeví zprávy o Sebastianovi. Největší starost dělá lékařům zranění hlavy. Má otok na mozku, ale doktoři zatím netuší, jak vážné to je.

Po Reedovi dorazí i můj nejstarší bratr Gideon, právě když se dozvídáme o Sebově mozku. Gid se vyzvrací do koše v koutě, ale na rozdíl ode mě určitě není opilý.

Uběhnou hodiny, než se ve dveřích objeví jiný doktor. Není to ten, co operoval Seba, a vypadá neskutečně rozpačitě, když se rozhlíží po čekárně.

Klopýtnu. Hartley. Určitě jde o Hartley.

2. kapitola

HARTLEY

Probudí mě ostré světlo, které mi zasvítí do obličeje. Omámeně zamrkám, snažím se v bílých skvrnách před očima rozluštit nějaké tvary.

„Tady ji máme. Šípková Růženka se probudila. Jak se cítíš?“ Znovu mě oslní to světlo. Zvednu ruku, abych ho zahnala, a málem omdlím bolestí.

„Až takhle dobře, ano?“ ozve se ten hlas. „Co kdybychom jí dali dalších třicet mililitrů toradolu, ale dávejte pozor na případné krvácení.“

„Ano, pane.“

„Skvěle.“ Někdo třískne dvěma kusy kovu o sebe, až sebou trhnu.

Co se mi to stalo? Proč mě všechno bolí tak, že cítím i vlastní zuby? Měla jsem nehodu?

„Pomalu.“ Ruka mě přitlačí na něco měkkého – matraci. „Nesedej si.“

Ozve se mechanické bzučení a postel se mi pod zády zvedne. Podaří se mi rozevřít jedno víčko a skrz řasy spatřím madlo postele, lem bílého pláště a další tmavou skvrnu.

„Co se stalo?“ zaskřehotám.

„Měla jsi nehodu,“ odpoví mi tmavá skvrna. „Airbag ti při nafouknutí zlomil několik žeber na levé straně. Praskl ti ušní bubínek. Následkem vestibulární nerovnováhy spolu s dyspnoí – to znamená dušnost – jsi omdlela a hodně silně ses uhodila do hlavy. Máš otřes mozku a menší trauma na mozku.“

„Trauma na mozku?“

Zvednu si ruku k hrudi, celou dobu se mračím bolestí, až si přitisknu ruku na srdce. Zalapám po dechu. To bolí. Pomalu ruku spustím podél boku.

„Pořád ti bije, jestli ti to dělalo starost.“ To se ozve první hlas. Nejspíš to bude doktor. „Vy menší dívky byste měly sedět co nejdál od volantu, jak to jenom jde. Nafouknutí airbagu je, jako by vás do obličeje zasáhl tunový náklaďák.“

Znovu zavřu těžká víčka a snažím se vzpomenout, jenže v hlavě nic nemám. Připadá mi prázdná i plná zároveň.

„Mohla bys mi říct, co je za den?“

Den… V duchu si je odpočítám jeden za druhým. Pondělí, úterý, středa – žádný z nich mi nepřipadá správný. „Jak dlouho… tu… jsem?“ podaří se mi ze sebe vydolovat. Hrdlo mě bolí, ale netuším, jak by k tomu mohlo dojít při autonehodě.

„Na,“ ozve se ženský hlas a přitiskne mi ke rtům brčko. „Je to voda.“

Voda mi připadá jako požehnání a pořádně si potáhnu brčkem, dokud mi ho od rtů zas neodtáhnou.

„To stačí. Nechceme, abys zvracela.“

Zvracet z vody? Olíznu si suché rty, na jakékoli námitky však nemám energii. Zabořím se do polštářů.

„Jsi tu tři dny. Zahrajeme si takovou hru,“ navrhne doktor. „Mohla bys mi říct, kolik ti je?“

To je hračka. „Čtrnáct.“

„Hmmm.“ Vymění si se sestrou pohled, který nerozluštím. Nejsem třeba moc mladá na léky, které mi podávají?

„A tvoje jméno?“

„Jasně.“ Otevřu pusu, abych odpověděla, ale můj mozek mi žádnou možnost nenabídne. Zavřu oči a zkusím to znovu. Nic. Velké, temné nic. V panice se na doktora zadívám. „Nemůžu…“ Polknu a divoce zavrtím hlavou. „Je to…“

„To nic.“ Vesele se zazubí, jako by vůbec nevadilo, že si nemůžu vzpomenout na vlastní jméno. „Dejte jí další dávku morfinu a taky koktejl benzodiazepinů. Zavolejte mi, až se probudí.“

„Dobře, pane doktore.“

„Ale – počkejte,“ zvolám, když jeho kroky odezní.

„Ššš. Neboj. Tvoje tělo si potřebuje odpočinout,“ poví mi sestra a položí mi ruku na rameno.

„Potřebuju vědět – potřebuju se zeptat,“ opravím se.

„Nikdo nikam nejde. Budeme tu, až se probudíš. Slibuju.“

Jakýkoli pohyb mě bolí, proto se spolehnu na její slovo. Má pravdu, rozhodnu se. Doktor tu bude, protože jsme v nemocnici a tady doktoři pracují. Proč tu jsem, jak jsem se zranila – to všechno může počkat. Morfin a koktejl benzodiazepinů – ať je to, co je to – zní jako dobrý nápad. Na další věci se zeptám, až se probudím.

Moc dobře ale nespím. Slyším zvuky a hlasy – vysoké, tiché, úzkostné, naštvané. Zamračím se a snažím se těm ustaraným hlasům říct, že budu v pořádku. Slyším pořád dokola jedno jméno – Hartley, Hartley, Hartley.

„Bude v pořádku?“ zeptá se hluboký mužský hlas. To tenhle pořád dokola opakoval to jméno – Hartley. Že by to bylo moje jméno?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1. kapitola

2. kapitola