Vydavatel: Jan Šuba-Makniha.cz

rok vydání: 2018

© Johana Kroupová

©Jan Šuba-Makniha.cz

©Všechna práva vyhrazena!

ISBN 978-80-7548-086-6 (ePub)

Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována nebo kopírována v podobě mechanické, elektronické, anebo šířena jakýmkoliv jiným informačním systémem bez předcházejícího souhlasu držitelů autorských práv.

OBSAH

ANGLICKÁ PROMENÁDA

VE SPOJENÍ

VE SVĚTLE HVĚZD

PO ŽIVOTĚ

CIZÍ PŘÍTOMNOST

MANAŽER A BOHYNĚ

JOELY

KREATIVNÍ PALAČINKY

FRIGIĎÁCI

KRABIČKA POSLEDNÍ ZÁCHRANY

BOSORKA

DENÍK SAMOTY

BYSNYSMEN, KTERÝ ZTRATIL SEBE

BANŽÍ ŽAMPING

NYMFOMANKA

SKLENIČKA EUTANÁZIE

MLHA

NIKDY NEVYCHÁZÍM

SUP

TEMNOTA, NIC NEŽ TEMNOTA

STÍNY

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych poděkovala za technickou podporu svému manželovi, bez kterého by e-kniha nikdy nevznikla. On je také prvním kritikem a čtenářem a moc mu za to děkuji.

ANGLICKÁ PROMENÁDA

Můj syn mě opustil teprve nedávno, protože mu něco ruplo v hlavě a odešel ze školy, z dobré školy v Barceloně a začal se jen tak poflakovat. To jsem nemohla nikomu z rodiny říct, protože by to vzbudilo rozruch celého příbuzenstva. Zajímáme se o sebe až moc, tak jak to lidé na Západě nedělají a nechápou. Ale je v tom kus záruky a jistoty, že nebudete na starosti nikdy sám... Takže můj syn je po tátovi Arab a po mně Čech a jako mix dvou etnik dopadl velice dobře. Krásné černé vlasy, trochu vlnité, mu padají do hnědých očí a tělo má i bez posilovny pevné, vysoké a štíhlé. A protože je nejen moc hezký, ale i vtipný, vřelý a chytrý, dělala jsem si samozřejmě jako matka iluze, že jeho život se bude spořádaně odvíjet ke vzdělání a spokojenosti.

S manželem jsme pro něj plánovali školu a pak dívku, kterou by si vzal a žil s ní kdekoli na světě, protože peněz mohl mít opravdu dost. Po otci by zdědil právnickou firmu. Kdyby chtěl.

Byl to náš princ s jedinou sestrou ve velké rodině. Vyrůstal v Nice a byl, přiznávám, hýčkaným synem, jak už to v naší rodině bývá. Mohl by mít všechno, co by si přál, jen kdyby si plnil své povinnosti k sobě a k rodině.

Jako matka to asi vidím jinak, vím, že je to hodný kluk, a chápu to tak, že si jen potřebuje užít. Manžel Jusef je ale velice zklamaný a odmítá mu posílat peníze na školu a na život, dokud nepřijde k rozumu. Doufám, že časem manžela obměkčím. Miluje svého syna přísně, ne jako já.

Naše rodina, její arabská část, žije v Nice už dlouho od padesátých let 19. století. Rodiče manžela se přistěhovali deset let po válce a otevřeli si malé bistro. Prosperovalo a jejich syn Jusef si tak mohl dopřát luxus univerzitního vzdělání.

V Nice se mi pořád líbí, ale čas od času si zajedu domů do Prahy, i když mě tam nikdo nečeká, žádná rodina ani přátelé, nikdo. Nemám nikoho než svou rodinu v Nice. To nemohli mí vyvdaní příbuzní pochopit a mysleli si, že jsem musela něco strašlivého spáchat, že mě rodina opustila. Neznají evropské vztahy v rodinách a je to nad jejich představy. V Čechách jsem si pak vždy prošla se synem Staromák a Malou stranu a Amir chtěl vidět, kde jsem bydlela a chodila do školy. Večer jsme si zašli na čaj anebo kávu na Malou Stranu a pozorovali davy cizinců vlnící se noční Prahou. Praha byla veliká proudící řeka s ostrovy a zákoutími a nám se vryla do srdce. Měla to něco navíc, co ji dělalo zajímavou a nenablýskanou... Amir měl Prahu rád a rád ji poznával i jinde než v samotném centru. Chodili jsme v noci a brali to jako dobrodružství a Amir by nás uměl ochránit, byl silný, takže žádné obavy jsem neměla a nikdy si na nás nikdo nedovolil. Jen při poslední návštěvě před dvěma roky se nám stala nepříjemná věc. Byl zrovna květen, všechno pučelo a kvetlo a my stáli frontu na lodičku v půjčovně na Žofíně. Romantické. Bylo by, kdyby vedle nás nestála skupinka divných týpků s holými hlavami a lahvemi od piva. Začali Amira i mě urážet a nadávali nám vulgárně, jen tak, bez důvodu. Nebyli jsme tmaví. Amir měl arabské rysy, a že jsem já Češka, vědět nemohli. Jejich nenávist byla nepodmíněná a zaměřená na každého cizince. Promluvila jsem na ně česky a urážky zesílily na „čmoudovské kurvy“, „špinavé děvky kolaborantské“ a mnohem horší nadávky. Syn byl vyšší a silnější a tomu nejuřvanějšímu a nejsprostšímu dal po dalších útocích elegantně pěstí a ten šel k zemi. Ostatní tři se snažili útočit, ale Amir měl průpravu z bojových sportů a šanci opravdu neměli. Na lodičku jsme nakonec nešli a bylo nám oběma nepříjemně. Tolik nenávisti. I když přibývalo v Evropě teroristických útoků, my je jako rodina odsuzovali a cítili jsme velkou lítost. A teď nás v mé rodné Praze urážejí, jako kdybychom stáli opásaní municí a chystali se odpálit. Šok. Byl to velký šok. Ještě jeden takový incident se odehrál na Smíchově v podobném duchu i provedení. Amir se musel krotit, aby jim neublížil, protože by to se svou technikou z karate určitě dokázal.

Vrátili jsme se do Nice a o tom, co se nám v Praze stalo, jsme rodině neřekli raději nic, protože už by nás samotné nechtěli pouštět.

Amir začal studovat poslední rok soukromé a skvělé střední školy a při jeho maturitě jsem byla pyšná a dojatá. Tohle jsem si vždycky přála. Můj krásný velký syn končí střední školu. Tak rychle vyrostl.

Spolužačky ho obletovaly a já se bála, že se neudrží a „pokazí si život“. Ale byl mladý a hormony pracovaly na plné obrátky. Manžel se na něj zlobil a domlouval mu, aby se choval patřičně jako mladý muž a muslim. Nakonec ho poslal studovat do Amirovy oblíbené Barcelony, kde žila naše sestřenice Anita s rodinou. Měl bydlet u ní a studovat práva. Začal dobře a já si oddychla, že se uklidnil a vybral si studium práv jako jeho otec.

V té době, v roce 2016, došlo k atentátu na Anglické promenádě v Nice. Šílená věc, arabský atentátník, ne muslim, ale atentátník, najel do lidí na Anglické promenádě. Bylo to šílené! Nepopsatelné! Mrtví, zranění, kvílící sirény, výkřiky bolesti a strachu. Strach byl všude. Amir byl doma a učil se, ale když zaslechl, co se stalo, utíkal na místo a pomáhal tam jako ostatní. Všichni jsme to prožívali a nikdo se tomu nedivil. Byli jsme na tom v Nice všichni stejně.

Byli jsme smutní a cítili se divně. Čas setřel tu největší bolest. Ale já se cítila jinak. Já Češka jsem na sobě cítila oči Francouzů, když jsem šla v nikábu se synem nebo manželem. Byl to jen pocit, ale nepříjemný.

Všechno odezní a pomine..., utěšovala jsem se.

Amir se vrátil studovat a i jeho sestra se pomalu chystala na univerzitu.

Pak ve vlnách přicházely další a další atentáty po celé Evropě. Dceru jsem nechtěla pustit samotnou studovat za Amirem, a i já se vzdala svých cest do Prahy. Sama bych už nikam nejela. Začala jsem chodit často bez šátku a nechtěla (obávala jsem se) vypadat jako muslimka.

A právě v té době se Amir začal poflakovat, do školy moc nechodil, volal nám v divnou dobu a občas mi přišlo, že je i opilý. Dřív nikdy nepil. Sestřenice Anita si stěžovala, že doma už spí jen málokdy. Bylo mu dvacet. Co jsme mohli dělat?

Popíjel a chodil se Španělkami. To jsem ještě chápala. I Jusef to jako muž chápal: „tak ať si užije, než si vybere tu pravou, to nikdy neuškodí.“ Sestřenice Anita měla plno známých a ti nás pravidelně informovali, s kým a kde Amira viděli a jak se choval. Holky střídal snad po týdnu a školu přerušil, aniž by nám cokoliv řekl. Na otcovo přísné volání, ať se ihned vrátí domů, nereagoval.

Čas od času se mi ozval a mluvil divně. Nebyl to můj Amir. Ale nakonec dal na mě a byl ochotný přijet, aby mě viděl. Po roce.

Po roce jsem na letišti v Nice viděla stát svého krásného syna. Byl jiný. Pohublý, vážný a něco v jeho očích se také změnilo. Nevím co. Byly to jiné oči. Vážné.

Mluvili jsme spolu a dlouho do noci se procházeli po pláži. Bylo krásné léto a u moře to vonělo. Lidé se smáli a po atentátu už nezůstaly ani ty plyšové hračky a svíčky. Čas a déšť je smyly jako naše stopy na pláži.

Amir byl zmatený a ptal se mě na mnoho věcí, které jsem se snažila neřešit a raději o nich moc nepřemýšlela. Přemýšlení bylo v tu dobu pro mě nebezpečné. Ptal se, jaké to je být muslimka, když jsem dřív byla křesťanka, jestli toho lituji, že jsem přešla na víru jeho otce. Ptal se, jestli cítím ty postranní pohledy na letišti a obavy lidí, když sedím vedle nich v letadle nebo kdekoliv jinde. Ptal se mě, jestli cítím obavy lidí z toho, že je zabiju, protože jsem muslimka. A ptal se na další a další podobné věci.

„Amire, já to také někdy cítím, ale jsem žena a lidé se žen tolik nebojí, ale chápu tě. To časem přejde, uvidíš. Po těch atentátech se lidem nediv, bojí se všech.“

Ale nepřešlo to a Amir se očividně trápil dál. Zůstal doma a dostal od našeho rodinného lékaře antidepresiva. Nejedl. Takhle to dál nešlo a napadlo mě, že vyhledám pomoc okamžitě.

„Amire, vstaň a pojď se mnou na trh,“ budila jsem ho ve dvanáct nebo v jednu hodinu odpoledne. Někdy se zmátořil a šel mě doprovodit. S ním jsem byla v bezpečí.

Takže se vlastně taky bojím, připustila jsem si to až díky Amirovi. Bojím se pohledů, poznámek, myšlenek v hlavách lidí, které jsou v mé představivosti, když jsem v šátku vycházela ven. Bylo to už automatické a taky pohodlné a praktické – uvázat si pěkný šátek, který mě v létě ochránil před sluncem, jindy sloužil i jako doplněk a navíc jsem s ním byla vždy rychle upravená a elegantní. Já Češka jsem nosila šátek ráda a podle chuti jsem chodila i bez něj. Byli jsme normální lidé. Ale začala jsem si stejně jako Amir všímat pohledů lidí a to jsme žili ve velmi kosmopolitním městě. Představte si Prahu nebo jiné město u nás. Tam bych si netroufla. Dnes už ne.

Amira jsem chápala, ale jak bych mu mohla pomoci, to jsem netušila. Pak mě něco mě napadlo. Mám kamarádku Češku, psycholožku, známe se od narození Amira.

„Amire, vstaň! Vstaň a pojď se mnou! Teď hned, jinak mě chuť přejde.“

Nevolala jsem jí předem, na Googlu jsem jen zjistila, že stále pracuje doma na stejné adrese. Chvatně jsem se oblékla a bez šátku a s polospícím a mátožným Amirem ve starých džínách jsme šli pěšky k bytu dávné kamarádky. Vypadáme oba jako šílenci, napadlo mě, když jsem mačkala zvonek v devět hodin večer. Zita přišla otevřít a beze slov nás vzala do domu.

„Co se děje Leo? Vypadáte, jako kdybyste viděli nějaký přízrak. Co se stalo? Pojďte nahoru, jsem sama doma.“

„Potřebujeme pomoct. Amir a asi i já.“

„Ano, to vidím na první pohled. Tak pojďte.“

Silný čaj, voňavá káva, bezpečné vůně i prostředí. Konečně pocit bezpečí. Uklidnila jsem se a Amir vůbec nechápal, proč jsem ho sem tak rychle vlekla. Jako o život.

Šlo o život? Tehdy jsem to nevěděla.

V pohodlí bytu dávné přítelkyně jsem cítila klid a bezpečí. „Zito, jde o tohle. Já i Amir máme divný pocit, že se na nás každý dívá jako na póvl. Hnusné muslimy, Araby (i když jsem Češka), teroristy, manželky teroristů nebo syny teroristů, je to hnusný pocit a mizí to jen doma.“

„Všimla jsem si, že jsi bez šátku. Ty se i bojíš?“

„Já se nebojím, že mi někdo ublíží, ale cítím se od těch útoků všude možně divně. Jako že mě všichni pozorují a říkají si, že jsem ta, co k nim patří.“

„Chceš si o tom promluvit? Nebo Amir?“

„Ano Zito, to potřebujeme. Pomoct. Já to zvládnu, ale on ne, zavřel se doma. A nechce o tom mluvit. Moc tě prosím, Amire, promluv si se Zitou, řekni jí všechno. Jak to cítíš.“

Amir mlčel a Zita se v nás snažila nějak zorientovat.

„Chápu tedy, že se špatně cítíte, že po těch útocích se na vás lidi dívají s podezřením nebo vás odsuzují, že jste arabská rodina? Muslimové. Jedni z nich?“

„Ano, přesně tak to cítím a Amir taky, jen teď mlčí a schoval se doma. Nechce vycházet a já nevím, co dělat dál.“

Hlas se mi rozčilením zadrhával, slzy si hledaly cesty na mé tváři a on pořád mlčel. Amir neřekl ani slovo. „Amire, nechovej se jako kluk a řekni, cos říkal mně. O tom pocitu v letadle, v obchodě, na ulici. Nebo budeš do konce života doma a schovávat se? Zita ti může pomoct! Ty jsi nikomu nic neudělal! Nemáš se za co stydět.“

Zita poslouchala a nakonec mě objala. Znaly jsme se dvacet let, od té doby, co se Amir narodil.

„Neboj, to bude dobrý, je jen citlivý a mladý,“ šeptala mi do ucha, „Neboj se o něj.“

Kéž by! Ale já to cítila jinak.

Amir už byl zase duchem jinde, koukal z okna a nic neříkal. Bylo to k ničemu, jen zbrklý nápad sem jít tak narychlo.

„Mami, o něčem jsem přemýšlel. Ty nejsi Arabka a já jsem jen poloviční, je možný to tak jakoby zamaskovat? Být stejní jako Francouzi nebo Češi?“

„Hm, to tě napadají super geniální myšlenky, vždyť my jsme stejní. Podívej se na mě, mám náhodou také tmavé vlasy, ale světlou pleť, vypadám jako ostatní Francouzky. A ty? Ty jsi mi podobný. Jen oči máš po tátovi, krásné arabské, ale to poznám jen já.“

Zita ho chytla za ruku: „Amire, ty nemáš na čele napsáno nic víc, než že jsi milý a citlivý. To ostatní je ve tvé hlavě. Mamka ti to hezky řekla. Podívej se na ni a na sebe. Já vidím dva lidi - hezké, milé, citlivé.“

„Asi máte pravdu, jde o to v hlavě. A nejsem, mami, sám. Vůbec nejsem sám. Víš kolik nás takových je? Nejsem sám. Mám si vzít kalašnikov a jít střílet ty svině do Sýrie? To by mi asi pomohlo,“ vstal z gauče a chodil po pokoji. Zlobil se, že ho nechápeme.

„Mami, ty to vůbec nechápeš? Oni nám vzali hrdost, úctu a pocit sounáležitosti. Dnes už bych se asi nechal těmi nácky v Praze i zbít. Pamatuješ na ně?“

Samozřejmě jsem se pamatovala, i proto jsem už do Prahy i východní Evropy nejezdila.

Nebylo nic, co jsme mu mohli já nebo Zita rozmlouvat. Mlčely jsme. Protože měl pravdu. I já jsem to cítila a má mladší dcera nenosila (už ani nesměla) šátek do školy a chodila často sama a bez kamarádek. Vzali nám něco moc důležitého – klid a bezstarostnost a dobrý pocit sounáležitosti s ostatními. Jusef by si nic takového sám nepřipustil, ale jak bylo jemu, když v šedesáti letech denně otevíral dveře své firmy s převážně francouzskými zaměstnanci? To nevím. Tohle nám udělali ti, co najížděli do lidí. Nám všem. Evropanům i Arabům.

Čaj už vystydl, kávu jsem dopila, objali jsme Zitu a šli s Amirem nocí jako už mnohokrát. Matka a syn. Město žilo svým letním životem a já měla chuť žít zase s ním.

Amir se chvěl a nechtěl si nikde sednout a jako dřív si povídat nebo mlčet, pozorovat turisty i místní, kteří proudili kolem jako letní řeka. Nice žila jako vždy. Amir nechtěl. Nechtěl si sednout do kavárny. Nechtěl dolů k moři. Chtěl být doma a zavřít se do samoty.

Půjdeme domů a vyspíme se. Nebudeme nic řešit. Budu tě držet za ruku, jako když jsi byl malý a otec tě obejme. Nic se nestalo. Ale věděla jsem, že stalo, cítila jsem to z Amirovy chůze, z jeho pohybů, z tváře i očí.

Nechodil za kamarády, holky mu volaly a on to nebral. Pak už nevolal nikdo.

Amir seděl v pokoji a něco si četl nebo psal nebo jen tak koukal z okna. Co jsem mohla dělat? Léky nezabíraly, jak by měly a možná na TO ani žádné léky nebyly.

Dny plynuly letně pomalu a Amir už ven vyšel jen jednou.

Moře miloval od dětství. V noci se oblékl a přes Anglickou promenádu si vyšel k moři. Něco si nesl. U letního bílého saka měl těžkou kapsu plnou železa. Došel k moři a sako si svlékl. Na co myslel, když z něj vytahoval malý otcův revolver, který mu vzal z trezoru? Na co myslel, když si ho přikládal k hlavě a než stiskl spoušť? Měl čas na něco vůbec myslet, než umřel? Moře šumělo v uších a vlny se zklidňovaly jedna o druhou. Klid se šířil do mozku. Skutečný a věčný.

O té doby se v noci procházím denně kolem moře. Někdy jde se mnou i Jusef, vlasy má bílé už úplně a mlčí se mnou. Oba dva chodíme na místo, kde Amir našel konečně klid. Sedíme a posloucháme vlny a něco víc. Našli jsme zase víru ve shledání.

Dcera se vdala a odešla z Francie. Nechci Jusefa trápit, je to dobrý manžel. Když usne, chodím sama venku, aby nevěděl, že bolest nikdy nezmizí z mé duše.

VE SPOJENÍ

Psala si deník už dvacet let. Psala si důležité věci, pocity a události, které se k jejímu životu vztahovaly. Poslední zápis byl nečitelný a promočený „balím se, odcházím, vůbec nevím, kam půjdu.“ Alison usrkla z plechovky Coca-Coly a rozmazala si slzy a špínu v jeden šmouhatý obrazec po obličeji.

Kdysi byly časy, kdy mívala zrcátko a mohla se podívat na rtěnku a cokoliv si upravit. Dnes už zrcátko neměla. A kdyby nějaké našla, asi by ho nechala ležet.

Byla zima a jí se na lavičce nesedělo dobře, její křehká postava se choulila do kabátu a bolelo ji tělo…

Deníček byl už velice ušouraný, špinavý, ale stále čitelný. Bála se ho otevřít a pokračovat ve čtení. Bylo by to jako otevřít  hnisavou ránu. Schovávala ho ve starém kapesníku na dně batohu. Byl to její život, bylo to všechno, co dřív měla. A byly časy, kdy si myslela, že je to málo. Bylo to všechno, co mít mohla a víc by už dnes nechtěla. Stačilo by jí to.

Alison byla jemná a křehká mladá žena. Před dvaceti osmi lety, kdy se zhroutil režim komunistického Československa, studovala filozofii a chodila v dlouhé široké sukni až na zem, s koženými ozdobami, loveckou taškou a romantickou halenkou a byla nádherná a nepřehlédnutelná. Malovala, psala a nechtěla žít jako ostatní. Její život se odvíjel jako krásný příběh – svobodně a lehkomyslně. V té porevoluční lehkomyslnosti se jí zalíbil spolužák, který sice také studoval, ale ne příliš usilovně a pilně. Přerušili studium a stopem cestovali po Evropě.

Malovali, psali, četli si své věci navzájem a bylo jim spolu dobře. Bylo to období zamilovanosti a nadšení. Konečně padl starý režim a bylo možné cokoliv! Studovat, cestovat, podnikat, flákat se, psát nebo nedělat nic… Alison malovala a občas něco i prodala. Přítel ji podporoval a někdy si i on našel malou brigádu a vydělal na další měsíc života. Prožívali  bezstarostné časy naděje a svobody.

Po dvou letech cestování, bylo to zrovna ve Francii, Alison zjistila, že už není jen sama, že vytvořili nový život. Adam se měl narodit za sedm měsíců a také to udělal – v Praze u Apolináře a hned po tom, co ho držela prvně v ruce, se jeho oči modře setkaly s Alisoninými. Možná na nevědomé úrovni oba tušili, že je čeká velká dřina. Možná se oči setkaly náhodně. Bylo v nich zvláštní  pouto. Alison cítila, že se to mělo stát právě takhle.

Znovu usrkla kolu z plechovky a rozmazaný obličej si otřela cípem kapesníku. Brzké jaro se také choulilo jako ona v chladném podvečeru.

Alison nechtěla čekat až do noci, v noci si připadala zranitelnější, když ulice ožívaly a kdekdo se zde míjel a potkával – mladí s lahví vína nebo piva v hlučných skupinkách, muži a ženy mířící do barů a restaurací nebo domů z práce, bezdomovci se scházeli a dělili se hlučně o prožitý den s ostatními a popíjeli levná vína. Nechtěla se s nimi setkávat. Nikdy si nechtěla připustit, že je stejná jako oni. Ona mívala svůj skromný sice, ale spořádaný život! Nepatří k nim.

Sbalila si batoh, deník s fotografií ukryla na jeho dno a vydala se na kraj města. Občas přespala ve svém starém domě, ale to bylo pro Alison bolestivé a chodila tam co nejméně, jak to bylo možné.

V létě už bude spát jen s hvězdami. A na to se moc těšila.

Adam byl jiný než ostatní děti, mluvil jinak, cítil jinak a nechápal spoustu věcí pro svět normálních. Měl citlivý sluch a vůbec všechny smysly. V rukou si nosil odjakživa malé věci - pro něj moc důležité: ulity šneků, lístky, plody, malé obrázky, které sám maloval, cokoli, co mu přišlo hezké, si nosil v ruce. Na druhém stupni základní školy s tím přestal. Chtěl být jako ostatní. Moc chtěl být jako ostatní.

Adam byl asperger a odmala věděl, že je to porucha autistického spektra a že je jiný než ostatní, kterým moc nerozumí a oni nerozumí zase jemu. Alison mu rozuměla. Měla trochu podobné potíže, ale za jejího mládí se tyto diagnózy vůbec neznaly a úlevy ve školách nedávaly. Musela si poradit prostě sama. Už jako dítě. Také ona nezapadala. Oba byli spolu spojení nejen jako matka se synem. Bylo to spojení zvláštní. Vnímali se i na jiné úrovni, měli stejné sny a jejich pocity se často spojovaly beze slov.

Alison psala a učila studenty filozofické fakulty estetiku a moc ji mrzelo, že zrovna její syn odmítá číst, cokoliv dělat i chodit do školy a učit se. Nakonec ani ona nezvládla dál vyučovat, stálo ji to mnoho sil a ty věnovala Adamovi.

Začala dávat soukromé lekce studentům filozofické fakulty v estetice a hodiny malby dětem i dospělým. Také v malé internetové redakci psala články, povídky a fejetony. Mohla by být i známá, kdyby o to víc usilovala. Neusilovala. Všechnu energii dávala Adamovi, dokud o ni stál... A byla to velice dlouhá cesta – Adamovy problémy ve škole, problémy s depresemi i chováním. Adam vnímal jen sám sebe a Alison si s ním prožívala těžké chvíle. Prošel si i závislostí na počítači ve třinácti letech. A bylo to jako s drogou – nikdy nebude vyléčený.

Alison tohle všechno věděla, mohla by už radit druhým, jak zacházet s autisty.

Oba žili velmi osaměle. Adam přátele nehledal, trávil čas doma nebo na zahradě s kočkami a kreslil si a později i maloval své světy. Alison byla tak sama, že nebýt jejích studentů, promluvila by si jen s prodavačkami při nákupu. Sousedé a známí je brali jako podivíny a ona se tomu už nebránila. Vydělávala tak tak, aby je oba uživila, byli skromní a žili v domku po babičce na okraji města.

Alison byla pořád křehká a hezká žena, muži o ni měli zájem, ale ona nemohla plnit jejich očekávání. Nemohla se sbalit a jet na víkend s přítelem a Adama nechat doma. Adam přítele matky odmítal nebo si je přivlastnil a oni neměli jinou možnost než poslouchat pak celý víkend jeho vyprávění, kterému nerozuměli nebo prchnout. Volili tu druhou variantu.

A Alison tak zůstávala sama s Adamem. Některé dny byla samota tak velká, že Alison si při psaní pro redakci dělala pauzy, aby si došla do obchodu promluvit s prodavačkami. Vybírala si oblečení, které si nemohla dovolit a povídala si. Připadala si jako normální žena, která si v polední pauze odskočila do Orsay nebo někam jinak si jen tak koupit nějaký top nebo sukni. A pro Adama stále stejná trička... Kdykoli se dusila samotou, odcházela ven mezi lidi. Chodila sama bez Adama, který mezi lidi nechtěl dobrovolně nikdy.

Často se rychle oblékla a utíkala na metro k Andělu nebo na Staromák nebo na Malou Stranu a splývala s davem. To byly krásné okamžiky nesamoty. A občas si s někým dala schůzku v centru, jen tak na čaj nebo na kávu.

Přišlo období puberty a Adamovo utíkání z domova při sebemenším incidentu ve škole nebo s Alison. Neuměl to jinak zvládnout. Policie byla u nich v domku často a už nebrala Alisonina volání vážně. Většinou vše končilo slovy: „Paní, až to bude dvacet čtyři hodin, pak ho můžeme dát do pohřešování“ nebo „musíte si syna trochu srovnat“ nebo ještě hůř „pokud to nezvládáte, budeme to muset hlásit na oddělení péče o děti.“

Policii už raději nevolala a třásla se doma strachy, kdy se Adam vrátí. Vždy se vrátil, když jeho vztek vyprchal. Alison se pak často na den zhroutila a odvolávala své studenty. Nakonec jí jich zůstalo jen několik na individuální výuku. Peněz jim samozřejmě nepřibývalo a Alison žádala prvně stát o příspěvek na péči o syna. Žili ze dne na den.

Dny nebyly jen špatné. Často se jejich spojení zase navázalo a užívali si malých věcí s radostí jako dřív. Většinou v lese nebo na zahradě, kde měli své milované kočky. Dovolenou si dopřát nemohli, ale čas od času je Adamův děda, dokud ještě žil, pozval na víkend k Alpským jezerům.

Příroda, klid a voda – to bylo vše, co potřebovali. Alison si opět připadala jako žena a měla i nabídky k sňatku od tří místních farmářů. Upřímně je někdy i zvažovala. Změnit se ve farmářku a žít na rakouském statku, koupat se v azurovém jezeře a žít v čisté přírodě. Chodit v pěkném kroji. Někdy měla velkou chuť to udělat, na všechno se vykašlat a utéct… Pak sny zavřela do kufru a vracela se Adamem do Prahy. Ani nevěděla proč. Proč tam nezůstala? Možná kdyby uměla německy…, možná kdyby Adam víc chtěl..., kdyby měla víc odvahy a odhodlání nenechat se jen tak unášet proudem.

Studentů, kteří by měli zájem o estetiku a hodiny malby, ubývalo a Alison se často dostávala do situace, že finance nebyly.

Kočky nedostaly jídlo a Adam i ona si museli vystačit s málem. Co kdyby se něco stalo? Potřebovala mít nějakou jistotu.

Začala prodávat keramické sošky na trzích v okolí, ale konkurence byla příliš veliká. Přežívala s Adamem den za dnem a čekali, až dokončí základní školu, aby mohli odejít mimo Prahu. Oba na to čekali a počítali dny, kdy Adam dokončí základku. Neměli nikoho, jen sami sebe.

„Adame, zkus se na něco soustředit, běž na brigádu alespoň roznášet letáky,“ prosila syna. Bylo mu čtrnáct a už by mohl vydělat v létě trochu peněz navíc. Sjednala mu brigádu. Někdy šel, jindy měl špatný den a nechtěl vstát. Brzy ho vyhodili. Byl v osmé třídě a do školy už chodit nechtěl. Alison ho sice nutila, jak to bylo možné, ale Adam byl víc doma než ve škole. Maloval a dělal si své věci.

Moc ji to trápilo a v noci, když nemohla spát, si představovala, co s Adamem bude za pár let nebo až tady nebude ona. To nebyly zrovna veselé představy. Hodně bezesných nocí Alison prožívala.

Adam se rozhodl už dávno - bude jen malovat a odejde žít mimo civilizaci. K moři, do hor, sám ještě nevěděl přesně kam.

Alison tušila, že Adam si spřádá plány, ale nevěřila, že by ji mohl opravdu opustit.

„Adame, kdyby se ti něco stalo, nepřežiju to bez tebe,“ říkala mu čas od času.

„Ty jsi část mě a vždycky budeš."

Dny míjely příliš rychle, aby mohly být zachyceny a příliš složitě, aby si je mohli oba užívat.

Léto trávili u rybníku v nedaleké vesnici a pak se vydali k moři autobusem s Alisoninou známou z fakulty, která měla volné místo po rozchodu s přítelem.

Po dlouhé době nekonečnost moře, teplé kameny a klid. Klid a teplo, smích a slunce. Žádné starosti. Adam se nechtěl vrátit.

„Mami, já tu už zůstanu, proč tady nezůstaneme? Co by nám chybělo? Doma taky nic nemáme, proč tady nezůstaneme?"

Ale Alison nechtěla spát na ulici a pracovat jako uklízečka v cizí zemi. Jak by tady mohli jen tak zůstat?

Měla tam tehdy zůstat? Ptala se po letech často sama sebe. Všechno se dalo nějak udělat, jen ona pořád trvala na tom, aby se věci vyvíjely, jak mají...

Vrátili se a Adam měl myšlenku už navždy vypálenou v hlavě. PRYČ. Půjde pryč. Musí pryč!

Alison prodávala dál keramické sošky a začalo se jí trochu víc dařit. Šetřila na malý výlet k moři s Adamem i na příští rok. Chystala mu to jako překvapení.

A na jaře před jeho patnáctými narozeninami se TO stalo.

Co mu šlo hlavou, když se ráno sbalil a s myšlenkou na svobodu absolutní se vydal na Sibiř do tajgy a pak na Balkán až úplně dolů k moři. A do Alp k jezerům až úplně nakonec. Tam se chtěl usadit v horách a žít jako poustevník. Myslel i na ni? Myslel na Alison?

„Neboj se o mě, já ti zavolám". To bylo vše, co jí napsal! Kasička, kde měl asi tisíc korun, byla prázdná! Mobil si vzal sebou! ADAME! Milionkrát vytočila jeho číslo! Nedostupné!

Policie ji nabádala ke klidu a počkat dva dny. Po dvou dnech a dvou nocích bylo po Adamovi vyhlášeno pátrání. Poslal Alison ještě zprávu: „nemej strach.vratim se pro tebe. mam te rad.“

Alison čekala, nejedla, modlila se, chodila po nocích venku a na místa, kam chodívali spolu. Bylo jí jedno, že není bezpečné být v noci venku. Čekala a čekala a čekala. Pořád čekala.

Mobil už dostupný nebyl. A nepodařilo se ho lokalizovat.

Co mohla dělat dál? Žít pro koho? Pracovat? Pro koho? Hledat Adama? Ale kde? Bůh ví, kam šel, vždyť nikdy sám nikam nejel, než s ní, měl potíže s orientací a anglicky uměl jen trochu.

Naskládala si to nejnutnější do batohu. Mobil, léky, prádlo, hygienické potřeby, peníze, které jí zbyly, fotku Adama a deník, který si psala už dvacet let.

Konec ukázky