A Thousand Days in Tuscany

Copyright © Marlena de Blasi, 2004

Translation © Daria Dvořáková, 2018

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2018

ISBN 978-80-7565-339-0

Krásné Jill Foulstonové, která přišla jednou večer ke mně na návštěvu tak jako k Abrahamovi andělé a svou přítomností všechno a navždy změnila k lepšímu.

Naše přítomnost zde tak mnoho znamená a vše na tomto světě je tak nesmírně pomíjivé, a právě asi to nás tolik poutá a zvláštně znepokojuje.

Rainer Maria Rilke

ÚVOD

„Ce l’abbiamo fatta, Chou-Chou, zvládli jsme to,“ obrací se ke mně jménem, které mi vymyslel, oběma rukama s lokty doširoka jako křídla svírá volant stařičkého BMW a s rameny schoulenými se spiklenecky pochechtává.

„Ano, zvládli jsme to,“ opakuju s náznakem nesouhlasu s množným číslem. Hledím z okna na druhou stranu ke světlům Ponte della Libertà. Den ještě pospinkává. Smetanové mihotání probouzejícího se sluníčka se omotává kolem blednoucího měsíce, který se nyní rozpouští do vlahé, temně modré oblohy nad lagunou. Ticho narušuje pouze jeho dětinská radost a vrnění ubíhající silnice. Pláču a po tvářích se mi přes veškerou snahu kutálejí horké slzy. Nechci odejít z Benátek. Přesto se usměju nad tím, jak je jméno mostu výstižné. Svoboda. Je snad lepší cesty pro útěk? Jenže je to jeho útěk, jeho nový začátek. No ano, vím, že i můj. Náš. A velká část mé bytosti se raduje nad vyhlídkou, že si v nádherné a dokonalé toskánské krajině vybudujeme domov. Kromě toho budeme jenom půl dne jízdy od Benátek. Budeme jezdit sem a tam. Na sto procent. Ale pro tuto chvíli musím v sobě vyburcovat věčnou tulačku a doufám, že mi vyhoví.

Můj benátský manžel přetrhal všechny vazby na toto město. Odešel ze zaměstnání, prodal náš byt, pozůstatky vlastní minulosti roztrhal jako mučivý dopis a jeho kousky naházel do chřtánu nenasytného moře. Tuto zarputilou a svéhlavou revoluci provedl – někdy nesmírně lopotně, jindy téměř překotně – během tisíce dnů, které uplynuly od našeho prvního setkání. Tento konec podle jeho slov definitivně potvrdil, že od této chvíle může opravdu začít znovu. Fernando, ač jinak velký melancholik, si vytvořil představu, že začátky jsou už svou podstatou jedna velká legrace a procházka růžovým sadem, kde nikoho nic nebolí. Myslí si, že staré přízraky si za ním do Toskánska cestu nenajdou.

Když už na terra firma projíždíme Margherou na autostradu, obrací ke mně své borůvkové oči a hřbetem ruky mi stírá slzy. Prastaré a zasněné oči plné smutku, zranitelné. Do těchto očí jsem se kdysi zamilovala. Do těchto očí a do plachého úsměvu Petera Sellerse. Nečekaný je prý náš příběh, nečekaný a prapodivný, o takovém se prý zpívají písně. On – dávno už žádný mladík – sedí jednoho bouřného benátského úterý na opačné straně nevelké vinárny a hledí na ženu – už dávno žádnou mladici –, která v něm něco, všechno, změní. Pouhých několik dnů předtím, než on změní všechno v ní. Šéfkuchařka, spisovatelka a novinářka, která cestuje po Itálii a Francii a hledá mimořádná jídla a nápoje, si odnese pár drobtů ze svého napůl příjemného a napůl osamělého života, dá svým dvěma dospělým a prospívajícím dětem pac a pusu a odejde žít s cizincem na pobřeží Jaderského moře. Uprostřed stovky planoucích bílých svící a pižmových obláčků kadidla se berou v kamenném kostelíčku nad lagunou. Nočním rychlíkem se řítí do Paříže a na horních lůžkách si pochutnávají na šunkových sendvičích a čokoládovém dortu. Žijí svou lásku. Hádají se a smějí se. Snaží se naučit mateřštinu svého protějšku, rozpoznat jeho úhel pohledu, ale brzy zjistí, že na dokonalé poznání toho druhého nebudou mít nikdy tolik času. Takovou spoustu ho nemá totiž nikdo.

LÉTO

1

TA BOŽSKÁ KRÁSA, KTERÁ SE MÁ JÍST, JSOU KVĚTY CUKIN

Když někomu kručí v břiše a jejich vůně ho zalechtá do nosu, roztřese se vzrušením. Tyto krásky zpěněné žárem se vrší na bílém plátýnku do hromad. Zlato nahých květů prosvítá pochvou popraskané pleti. Pleť jako benátské sklo, napadá mi. Ale kde že je konec Benátkám! Teď bydlíme v Toskánsku. Od dnešního rána žijeme v Toskánsku. Říkám si to s veselou nenuceností, jako by to byla úplně všední věc. Včera Benátky, dneska San Casciano dei Bagni. A šest hodin po příjezdu už stojím v kuchyni místní hospůdky – v malinké kuchyňce plné páry – a pozoruju, jak dvě kuchařky v bílých čepicích a modrých halenách připravují jídlo na vesnickou oslavu.

Ty přenádherné krásky, které právě chystají, jsou květy cukin, sametové a baculaté a téměř stejně velké jako květy lilií. A svižný taneček před smažením obsahuje totožné figury: bleskově protáhni květ téměř tekutým těstíčkem, oklepej přebytečné těstíčko do mísy, vlož květ s něhou do široké nízké pánve s horkem rozechvělým olejem. Pak další květ a ještě jeden. Do každé ze čtyř pánví po dvanácti. Květy jsou lehounké jako obláčky a jen co se na jedné straně usmaží kůrčička, vznášejí se a rotují na oleji jako špunt na vodě, dokud za nimi nevyrazí sběračka a nepoloží je na tlustý hnědý papír. Potom je na papíře jako na popruhu přenesou na podnos vyložený plátýnkem. Jedna z kuchařek nalévá do lahví z červeného skla teplou vodu osolenou mořskou solí. Nasadí na láhev kovový rozstřikovač a zdálky postřikuje zlaté květy slanou vodou. Rozžhavená pokožka zasyčí, květy vydávají opojnou vůni, která se prožene místností a vyběhne ven do vlahého červnového vánku.

Tohle jídlo se trhá kuchařce zpod rukou a podává se jako předkrm před večeří, a tak když je první stovka hotová, kuchařka, které říkají Bice, mi vrazí podnos do ruky, a aniž odtrhne oči od pánve, zavelí: „Vai, jdi.“ Povel od jedné kuchařky druhé, od jedné kolegyně druhé, vyslovený tak samozřejmě, jako bychom pracovaly společně už léta. Ale dnes večer tu nejsem za kuchařku. Jsem tu spíš za hosta – či snad hostitelku? Vlastně mi zcela uniklo, jak k této oslavě došlo, ale na druhé straně z ní mám velkou radost.

Šťastná a ulepená po dopolední jízdě, po odpolední práci, jsem stejně slaná jako květy, které nabízím lidem, a ti si je bez okolků berou. Vzájemně se na sebe usmívají a poplácávají mě po ramenou – grazie, bella, díky, krásná paní, – se stejnou srdečností, jako bych jim nabízela horké a křupavé květy celý život. Líbí se mi to. Jednu chvíli mě napadá, abych s košíkem utekla do nějakého temného zákoutí na náměstí a někde mezi stíny se s očima přivřenýma a téměř až do ztráty vědomí nacpala květy sama. Ale nemám štěstí. Ti, kteří se nemohou dočkat, až k nim dorazím, mi přibíhají naproti a za popíjení vína a nezávazného klevetění si berou květ po květu. Lidé se kolem mě slétají jako havrani, dokud nezbude jenom pár drobečků, křupavých a teploučkých, jež vymetám prsty a vysávám z nich šťávu.

Zamířím k okraji skupinky, která vzdává chválu sedlákovi, z jehož políčka dnešní krásky přišly. Zítra jich prý bude ještě víc, a tak kdyby měl někdo zájem, nechá jich v sedm hromadu u Sergia. Takže s nádivkou, nebo bez ní? S nádivkou z mozzarelly a slaných ančoviček, s nádivkou z průsvitného plátku ricotty, z čerstvé ricotty a několika lístků bazalky, zředit těstíčko pivem či vínem, přidat nebo nepřidat olivový olej? A otázka života a smrti – smažit květy na arašídovém oleji, nebo na olivovém extravergine? Pohlcená zmíněnou problematikou neslyším, jak mě z druhé strany nevelkého náměstí někdo volá jménem.

„Chou-Chou,“ haleká Bice a podupává podrážděně levou nohou ve dveřích vinárny s dalším plným tácem v natažených rukou.

Tentokrát proklouznu davem mnohem mrštněji a žhnoucí květiny rozdám v rekordním čase. I když jsem se s většinou místních lidí nikdy předtím nesetkala, natož abych jim byla představena, všichni, jak se zdá, vědí, že jsme se právě s Fernandem přestěhovali do stavení Lucciových pod kopcem. Tato zpravodajská služba je pouhou první vlaštovkou vesnického tamtamového systému, aktivovaného bezpochyby skupinkou starousedlíků, kteří se předtím sešli před naším domem, aby nás ve vesnici přivítali. Jedna věc vedla ke druhé, ale přesto mi unikl moment, kdy děkovný přípitek přerostl ve večírek, i důvod, proč tak pevně svírám prázdný podnos v náručí.

Benátky jsme opustili za prvních nafialovělých paprsků svítání za čtyřmi Albánci jedoucími ve velkém modrém kamionu Gonrand narvaném k prasknutí naším movitým majetkem. Cílem je Toskánsko. Jedenáct kilometrů před konečnou zastavil náš skrovný konvoj na předělu silnice 321 tým karabiniérů vyšňořených ve vysokých holínkách a s automaty nepřehlédnutelně zavěšenými přes rameno. Zadrželi nás, vyslýchali a téměř dvě hodiny prohledávali. Dva ze čtyř Albánců, kteří neměli všechny papíry v pořádku, rovnou zatkli. Vysvětlovali jsme, že máme namířeno do chalupy Lucciových a že k nastěhování potřebujeme všechny ruce, které jsme si najali. Posadili se do dodávky a radili se s vysílačkou. Dlouho zůstávali uvnitř. Pak přece jen vyšli, ale zase se radili u silnice.

Prý mezi karabiniéry berou jen samé fešáky, protože reprezentují slávu italského státu. Tihleti svému státu svými tmavými řasami, světlýma očima a venkoncem fešným zevnějškem dozajista dělali samou čest. Nakonec jeden z džentlmenů v holínkách prohlásil: „Dobře, je naší povinností vás doprovodit.“ V této mnohem impozantnější sestavě jsme vzbuzovali v řídké místní, povětšinou hospodářské dopravě podstatně hlubší zájem, dokud jsme s naším stařičkým BMW nedorazili k zadnímu cípu zahrady u domu. Tak alou do práce.

Se signorou Lucciovou jsme uzavřeli dohodu, z níž jasně vyplývalo, že dům bude při převzetí čistý a prázdný. Kéž by! Zatímco nám naši ilegální Albánci začínají vynášet věci z auta, prosím karabiniéry, aby mi pomohli vyklidit projevy majitelčiny náklonnosti zhmotněné do příšerného harampádí. Stojí tam almary s vylomenými dvířky, stoly a židle, které se vychytrale opírají jedna o druhou a rafinovaně tak zastírají vlastní nemohoucnost. Je tam šest pryčen. Všechno odnášíme do stodoly. V naší ložnici utírám prach na hezkém tisku cypřišové aleje v rámečku z tepané mědi. Otáčí se na drátěném ramínku a ve zdi za ním je trezor. Tento dům, tato napůl zrenovovaná stáj bez ústředního topení a telefonu, s elektrickým vedením, které by mohlo stačit maximálně slepému poustevníkovi, má trezor. Žádného hotelového trpaslíka, nýbrž majestátního, úředně vyhlížejícího obra se dvěma sadami otočných knoflíků, a já volám Fernanda, aby se šel na to podívat.

„Ten je očividně nový, ten si Lucciovi nechali zabudovat během renovace a nejspíš ne pro nás,“ soudí Fernando.

K čemu tu potřebují trezor? Copak jim nestačí ten, který mají ve vlastním domě? „Podle mě to musí být pro nájemníky. Zkusíme ho otevřít.“

Hrajeme si s ním, otáčíme kolečky a porůznu se s ním přetahujeme, až nakonec Fernando řekne: „Je zamčený a bez kombinace se do něj nikdy nedostaneme. Kdybychom o to stáli, museli bychom požádat o číselnou kombinaci. Ale na druhé straně, co bychom si do něj asi tak mohli schovat?“ Je to pro oba námět ke kratinkému zamyšlení končícímu výbuchem smíchu nad naším bohatstvím: dokumenty zastrčenými v kožené aktovce koňakové barvy, růžencem Fernandovy babičky, kapesními hodinkami jeho otce, náramky mých dětí z porodnice a pár kousky šperků.

„Schovám si tam čokoládu. Žádný šunt, devadesátiprocentní kakao. A padesátiletý balsamikový vinný ocet,“ dím hrdě, ale mé plány přeruší jeden z Albánců, který nekoordinovaně přetahuje bedny z jedné místnosti do druhé. Zopakuju mu číselný systém a scházím do přízemí zjistit, jak si vede moje pracovní četa. Jeden z karabiniérů je očividně nevytížený, a tak ho žádám, aby mi pomohl přestěhovat nadbytečnou pohovku do stodoly. Fernando se na mě škaredě podívá, jako by mi chtěl říct, že prostě nemůžu zničehonic zapřáhnout italského vojenského důstojníka do dvoumetrákové sametové pohovky v barvě ornice, poručit mu, aby ji snesl dolů po úzkém točitém schodišti, a ještě navíc vší silou strkat do jejího druhého konce, až nebohý oficírek na podpatcích nablýskaných černých holínek chytá úzkostlivě balanc a div se nezabije.

Vzpomínám si na chvíli, kdy jsem poprvé spatřila Fernandův byt na Lidu. Bylo to doupě askety či mnicha, prosté veškeré světské marnivosti. Vzhledem k téměř všudypřítomné středověké patině vypovídající o dlouhodobé absenci prachovky cítil by se tam jako doma i Savonarola. Tohle je už mnohem snazší.

Mezitím se na zahradě sešel hlouček místních obyvatel s rukama za zády nebo založenýma na prsou. Když jsem je přivítala, představila se a vyložila, jak jsme šťastni, že jsme se přistěhovali do San Casciana, přistoupila jsem k jediné ženě, která měla ruce v bok. Vypadala, že by se nezdráhala přiložit ruku k dílu. Zeptala jsem se, jestli by mi mohla poradit někoho, kdo by nám dnes trochu pomohl. „Buongiorno, signora. Sono molto lieta di conoscerla. Dobrý den, madam. Těší mě, že vás poznávám,“ říkám a podávám jí ruku.

„Il piacere è mio. Mi chiamo Floriana. Potěšení na mé straně. Jmenuju se Floriana.“

„Ci serve un pò di aiuto. Potřebovali bychom trochu pomoct.“

„Ci mancherebbe altro. Maličkost,“ říká, jako by sem přišla jenom kvůli tomu.

Máme dvě nová košťata, umělohmotný kyblík a univerzální mop se ždímacím mechanismem a alespoň po kousku od každého gelu, pěny, spreje či vosku, který slibuje, že náš domov zbaví špíny a provoní ho borovicovým jehličím. To je pouze zlomek. Naši sousedé se vytratí a brzy se vrátí s vlastními zbraněmi. S litrovými plastovými lahvemi růžového lihu, umělohmotnými kyblíky plnými špinavých hadrů a s mopy a košťaty gigantických rozměrů.

Brzy tu máme tři umývače oken a na každém poschodí někoho s koštětem či mopem. Rekonstrukce domu skončila před necelým měsícem a nepořádek je spíše kosmetického rázu. Do hodiny se situace výrazně zlepší. Okna září, mírně prokouknou i podlahy, veškeré zařízení je vydrbáno, zdi ometeny a koupelna svítí čistotou. Důsledně očíslované krabice jsou navršeny ve správných místnostech. Floriana se s elánem hrne s karmínově červenými a krajkou olemovanými prostěradly ke světle žlutému dřevěnému baldachino, který před chvílí se dvěma karabiniéry sestavil Fernando. A celý tým se živí pouze teplým ferrarelle přivezeným z Benátek a nabízeným v papírových kelímcích.

Po krátké konferenci s Fernandem pozveme vzhledem k nadcházející šesté hodině naši četu do místní hospůdky na aperitivi. Policisté se tam už usadili a rozhodně se nezdá, že by měli odtud nějak naspěch. Pouze Albánci nenápadně pokukují, kde nechal tesař díru. Karabiniéři, již v náladičce, přistupují na tuto hru a jsou ochotni dívat se při odchodu albánské party na druhou stranu. Ploužíme se nahoru do města, někteří pěšmo, jiní motorizovaně, všichni unaveni a každý svým způsobem spokojen. Za sousedské výpomoci jsme dali do pořádku stáj a všichni si zasloužíme pořádné jídlo a pití.

Campari se sodou nahradí bílé víno, po němž někteří začnou nalévat červené. A existuje něco lepšího k mísám šťavnatých slaných černých oliv než hromada bruschette – chleba opečeného na kamnech, namočeného v jemném místním oleji, poprášeného mořskou solí a pojídaného přímo z ruky? Ale stále se očividně nemá nikdo k odchodu.

Následuje další porada, tentokrát mezi Fernandem, mnou a dvěma kuchařkami, Bice a Monicou, zaměstnanými v hospodě. Náš počet vzrostl na sedmnáct. Dokážou nás všechny nakrmit? Neřeknou ani tak, ani onak, ale Monica prohodí, že všech sedmnáct lidí buď v nejbližší půlhodině dostane teplou večeři, nebo ji půjde domů uvařit. A nemusím si dělat starosti. Floriana s rukama v bocích se ujme kormidla stejně jako předtím v našem domě. Pár žen se někam vytratí. Ostatní se přesouvají na malou terasu, sestavují stoly dohromady, pokrývají je igelitovými ubrusy, prostírají talíře, stříbrné příbory a sklenice a roznášejí velké džbány s vínem. Další stoly přinášejí ze sklepů nebo nedaleké radnice a brzy se celé náměstí přemění na restauraci pod širým nebem.

Povolali pekaře, fornaia, který jako kentaur blyštící se potem a s bílou zamoučenou čepicí na hlavě šlape na kole úporně do kopce k městečku, střídavě zvoní na zvonek a troubí na klakson a zpod zástěry mu vyčuhují holá kolena. Dívám se na něj i na ostatní a přemítám, jak šikovně umějí proměnit obyčejnou událost ve štěstí.

Z koše u sedadla vykládá pekař bochníky velikosti kola od vozu, pokládá je na stůl, ustoupí vzad pár krůčků potřebných k obdivnému pohledu, vysvětlí, že jeden byl upečen pro osterii, vinárnu v Piazze a ostatní pro obyvatele hradu ve Fighine. „Budou si muset vystačit s včerejším chlebíčkem,“ nasedá opět na kolo a přes rameno volá, abychom mu rezervovali tři místa u stolu. Po bleskových nájezdech do vlastních domácností se vracejí do vinárny ženy a přinášejí to, co připravily k večeři vlastním rodinám. Vlečou za sebou své matky, děti a manžele a cestou si volnou rukou zastrkují pod šátek neposlušné kadeře. Jejich vysoké štěbetavé hlasy pronikají hebkým a příjemným závěrem dne. V pevně utažených květovaných zástěrách – v nichž se pohybují, jak brzy zjistím, celý den i večer – oblečených přes úzké sukně v námořnické modři a v růžových froté pantoflích přebíhají ze soukromých prostor na veřejné prostranství na náměstí. Obé jim náleží.

Hlavou vesnice je jakýsi Barlozzo, který chodí kolem stolů, roznáší talíře, nalévá víno a poplácává lidi po zádech. Je mu něco přes sedmdesát, je štíhlý a vysoký a hlubokou černí jeho očí probleskují jiskřičky stříbra. Působí jako zemitý a vytrvalý člověk. Obdivuhodný. Mnohem později se stanu svědkem toho, jak jeho oči roztají do šeda z pocitu zoufalství nad Boží vůlí či nějakou lidskou pohromou. Husté hladké vlasy má bílé a plavé na důkaz současného mládí i vysokého stáří. A nikdy, za celou dobu naší známosti, nezjistím, jestli ho čas tlačí zpátky nebo vábí kupředu. Kronikář, skvělý vyprávěč, zjevení. Mago Barlozzo. Starý pán se stane mou múzou, mým animatore, zosobněním šlechetnosti, lásky a citu.

Vzpružené triumfem cukinových květů se Bice i Monica vracejí s velkými tácy obloženými prosciuttem a salame – cose nostre, po jejich „našimi věcmi“, což znamená, že jejich rodiny vykrmují a porážejí prasata, která do posledního kousku masa, kůže a špeku zručně zpracují do nějaké uzeniny nebo šunky. Jsou tu i crostini, drobná chlebová kolečka po jedné straně opečená a z druhé strany ponořená do teplého bujonu, potřená tlustou vrstvou paštiky z kuřecích jater a kaparů a navrchu hustě posypaná nastrouhanou citronovou kůrou. Z kuchyně dále přicházejí dvě velké a hluboké mísy s pici, tlustými, ručně tvarovanými provazci těstovin omotávanými kolem Biciných loktů. Pici jsou jednoduše přelité omáčkou z rozmačkaných syrových zelených rajčat, pomletého česneku, olivového oleje a bazalky. Pochoutka!

Řada žen přináší spíše než těstoviny nějakou polévku, protože ta tradičně zahajuje v Toskánsku oběd i večeři. Lačně se vrháme na pici a polévky zůstávají na stole trochu stranou. Zakápnuté olejem a posypané pecorinem, ovčím sýrem, se nejčastěji servírují v pokojové teplotě. „Quando la minestra è servita tiepida, když se polévka podává vlažná, bohatěji se rozvine její chuť,“ vysvětluje mi Floriana přes stůl pedantským a současně i trpělivým hlasem. „Lidé, kteří jedí horkou polévku, si popálí patro, takže budou-li chtít cítit vůbec nějakou chuť, budou ji muset jíst čím dál teplejší,“ vykládá takovým hlasem, jako by příliš horká polévka byla zdrojem veškerého lidského utrpení.

Je tu pokrm z farro, staré obilniny podobné pšenici, a z rýže; další ze ztvrdlého chleba namočeného do vody a ochuceného česnekem, olejem, rozmarýnem a čerstvě namletým černým pepřem; jiný z velkých bílých fazolí ochucených šalvějí a rajčaty a ještě další z čerstvého hrášku v bujonu s proužky čerstvé listové zeleniny.

Druhý chod je stejně skromný. Floriana zvedá pokličku oválného železného pekáče a předvádí polpettone, něco mezi masovou sekanou a nákypem. „To se kus telecího, kuřete, vepřového a velký kus mortadelly pomele minimálně třikrát, dokud z toho není jemná kaše. Pak se přidají vajíčka, parmigiano, česnek a petrželka, hmota se vytvaruje do čtverce a poklade plátky salame a natvrdo uvařenými vajíčky, a celé se to smotá do rolády. A švem dolů se peče tak dlouho, dokud na to nedostaneš chuť. Víš, dokud to nezačne silně vonět.“ Floriana nabízí recept bez říkání a o polpettone hovoří s hlavou skloněnou v tichém úžasu jako o místním architektonickém zázraku.

Celý její výtvor nemůže být těžší než půl kila, a když další dvě ženy odhalují vlastní verzi polpettone, začnu se obávat, že budu muset jako v evangeliu nasytit zástupy pěti chleby a dvěma rybami. Všechny ženy krájí tenoučké plátečky a kladou na talířky, které nechávají kolovat. Teď je nás kolem stolu třicet. Ale brzy dorazí další chody.

Faraona, perlička pečená s černými i zelenými olivami, je od pekařovy ženy. Pak je tu arista, vepřová ledvinka nadívaná bylinkami a pečená na fenyklových výhoncích, dušené dršťky s rajčaty a cibulkami, pečené v mírně teplé troubě pod poklicí celý den. Jsou tu dušená masa na všechny způsoby, od každého po dvou, případně třech porcích určených pro nevelké jedlíky. Ale lidé sténají a protestují a zároveň po nich vrhají hladové pohledy.

„Ma chi può mangiare tutta questa roba? Che spettacolo. Kdo to má všechno sníst? Takových věcí!“

Všichni ochutnají jedno dvě sousta z nejbližšího hrnce, nebo si vezmou plátek toho, co obíhá kolem stolu. Přežvykují a loužičky omáčky vytírají chlebem, popíjejí víno, drží se kolem ramen a debatují v allegro – přemýšlím, není-li to snad toskánské pojetí Císařových nových šatů. Nebo mají skutečně pocit, že sbírka jejich večeří představuje la grande bouffe? Jak ohleduplně nechávají kolovat talířky i mísy, jak se vyptávají a jak sledují, kdo by si dal ještě! Mnohým z hostů je přes padesát, někteří mají ještě o dva tři křížky víc. I ti mladší napodobují laskavost starších, a tím vypadají jaksi starší, než ve skutečnosti jsou. Různé generace se od sebe příliš neliší. Sedmnáctiletá holčina vyskočí, aby přidržela babičce talíř s dušeným králíkem, upozorňuje ji na kosti a připomíná, že si má vzít léky. Chlapec, ne víc než desetiletý, krájí chleba, dává pozor, aby neporanil mladšího bratříčka, a nabádá ho, aby si nikdy nehrál tam, kde se něco krájí. Stopy klidných a drobných laskavostí zaplavují tento výjev z dávno uplynulých let. 1920? 1820? Jak se tento večer liší od červnového večera, kdy byl nejstarší muž v rozpuku mládí? Položím tuto otázku Florianě, sice už ne nejmladší, ale ještě ne staré. Ta po chvilce mlčení předloží tuto otázku celému stolu. Lidé odpovídají, ale spíš sobě než ostatním.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Léto

1

Podzim

Zima

Jaro