Julia Drosten

DIE LÖWIN VON MOGADOR

Copyright © 2013 by Julia and Horst Drosten

This edition is made possible under a license arrangement

originating with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © 2018 by Zuzana Guldanová

Cover design © 2018 by Barbara Baloghová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6212-6

PRVÁ ČASŤ

Modrá perla Atlantiku

1835 – 1840

Niet osudu bez Alahovho dovolenia.

Ak veríš v Alaha, povedie ťa srdce.

Lebo Alah vie všetko.

(Korán)

PRVÁ KAPITOLA

Londýn

jún 1835

„Nevideli ste môjho otca?“

Pätnástim zamestnancom v kontoári lodiarskej spoločnosti Spencer & syn od prekvapenia skoro zabehlo.

Vo dverách stála Sibylla Spencerová. Lapala dych, na hruď si pritískala bielu obálku, pohľadom blúdila z jedného na druhého. Dvadsaťtriročná majiteľova dcéra zvyčajne prichádzala do lodiarskej spoločnosti iba raz za rok – aby spoločne s macochou rozdali zamestnancom vianočné darčeky.

Lenže teraz nie sú Vianoce, je jún. Ak sa Sibylla takto nečakane, celá rozrušená a očividne sama, zjavila v drsnom mužskom svete londýnskeho prístavu, neveští to nič dobré. Vedúci účtovníkov pán Donovan váhavo vykročil spoza písacieho pultu.

„Váš pán otec šiel do Ledgerhouse na zhromaždenie West India Dock Company, slečna Spencerová. Vráti sa najneskôr o polhodinku. Ráčite naňho počkať? Peter,“ kývol na jedného z pisárskych učňov, „prines slečne Spencerovej stoličku.“ Sibylla netrpezlivo pokrútila hlavou, no vtom sa od iného pultu pod oknom ktosi ozval. „Zdá sa, že je to naliehavé. Ak dovolíte, slečna Spencerová, zavediem vás tam. Aj tak som sa chystal do dokov.“ Vysoký mladý muž s nápadným uzlom na hodvábnej kravate, v modernej priliehavej veste, vo vyleštených topánkach si z pultu vzal koženú mapu, podišiel k Sibylle, uklonil sa. Pri jeho výške to vyzeralo, ako keď sa zavrie vreckový nožík.

„Benjamin Hopkins,“ predstavil sa sonórnym, trocha arogantným tónom. „S vaším dovolením vedúci nákupu vášho cteného pána otca.“

Účtovníkovi sa uľavilo, že sa môže vrátiť za pult. Za Benjaminovým chrbtom sa ozvalo nespokojné mrmlanie. Pohľady kolegov ho pichali ako špendlíky. Hopkins mal sotva dvadsaťosem, no už sa vypracoval na pravú ruku lodiara a kupca Richarda Spencera. Kolegovia ho neznášali. Keď niekto urobil chybu, Hokpins nikdy nezabudol poreferovať o tom šéfovi. Škrobené spôsoby a afektované vystupovanie mu istotne pripadali vznešené, no ostatným bol len na smiech.

Benjamina pod vysokým bielym golierom obliala horúčava, no nie zato, že by si robil ťažkú hlavu z nevraživých kolegov. Pod skúmavým pohľadom Sibylliných azúrových očí mal čo robiť, aby nesklopil zrak. Dlho si ho mlčky premeriavala, a keď sa už zľakol, že ide odmietnuť, prikývla:

„Dobre, pán Hopkins.“

Vydýchol si, pocítil úľavu, ba triumf. „Potom už len dúfam, že ctenému pánu otcovi nenesiete zlé správy,“ pohľadom zablúdil na obálku v jej ruke.

„Do toho vás nič, pán Hopkins.“ Sibylla sa zvrtla, rozbehla sa dolu schodmi. Benjamin schmatol kabát z vešiaka pri dverách, rýchlo si ho navliekol, keď sa za jeho chrbtom tlmene, no jasne a zreteľne ozvalo: „Len sa pozrite na toho pätolizača. Už lezie pod sukňu šéfovej dcére.“

„Kde ste toľko, pán Hopkins? Ponáhľam sa!“ zvolala Sibylla z prízemia. Nereagoval na urážku a so vztýčenou hlavou vyšiel von.

Sibylla už sedela na kozlíku elegantného dvojkolesového koča. V jednej ruke držala opraty, druhou ukázala na miesto vedľa seba. „Tak poďme, pán Hopkins! Alebo sa azda necítite dobre, keď drží žena v rukách opraty?“

„Bože môj!“ vyliezol na kozlík. „Naopak, je to pre mňa veľká česť!“

„Nepreháňajte, pán Hopkins!“ Tľoskla na hnedú kobylku a prudko pritiahla opraty. Hopkins stratil rovnováhu, zvalil sa na operadlo. Sibylla sa pohŕdavo uškrnula. Benjamin si povedal, že sa nedá vystrašiť.

Už pár rokov pri rozdávaní vianočných darčekov sleduje, ako sa zo žabky s plochým hrudníkom stáva príťažlivá mladá žena. Zo začiatku mala na každý prst niekoľko nápadníkov, no tvrdohlavosťou a ostrým jazykom postupne všetkých odohnala. Keď sa rozchýrilo, že chce mužov ovládať, mnohých to vyľakalo. Benjamin to považoval za svoju výhodu. Medzi zamestnancami lodiarskej spoločnosti sa totiž klebetilo, že Richard Spencer sa začína obávať, aby mu dcéra neostala na ocot. Čím väčšie budú jeho obavy, tým menej mu bude prekážať taký zať ako Benjamin, ktorý nemá ani vznešený pôvod, ani veľký majetok.

„Na aké zhromaždenie to šiel otec?“ spýtala sa Sibylla. Vozík sa predieral pomedzi káry s nákladom, prístavných robotníkov, námorníkov, prístavných agentov, remeselníkov a zamestnancov priľahlých kontoárov.

„Taká rozkošná mladá dáma sa určite nezaujíma o suchopárne obchodné rokovania,“ odvetil Benjamin a šarmantne sa usmial. U inej ženy by jeho odpoveď možno mala úspech, no od Sibylly si vyslúžil iba rozhorčený pohľad. „Myslíte, že by som sa spytovala, keby ma to nezaujímalo?“

Benjamin sa opäť usmial, no už rozpačito. „Nuž, ide o obchody s Maghrebom, teda s krajinami severnej a západnej Afriky,“ povedal. „Váš pán otec ako prezident West India Dock Company dostal list od generálneho konzula britskej vlády v Maroku. Sultán pozýva do krajiny kupcov z Európy. Má prázdnu kasu – vyčerpali ho dlhé boje proti neposlušným berberským šejkom. Židia mu rozprúdili vnútorný obchod, my Európania máme zabezpečiť vývoz tovaru do zámoria.“

„A nie je to tam pre nás nebezpečné? Pri brehoch vraj striehnu piráti, ktorí berú kresťanských zajatcov a predávajú ich do otroctva,“ zamyslene poznamenala Sibylla.

„Vidím, že sa vyznáte, slečna Spencerová, klobúk dolu,“ prekvapene odvetil Benjamin.

„Veľa čítam, najmä o cudzích krajinách, ktoré zrejme na vlastné oči nikdy neuvidím,“ vysvetlila. „Čítanie je jedna z mála zaujímavých činností, ktorými si vypĺňam voľný čas.“ Prikývol, hoci tomu nerozumel. Prečo žene z hornej vrstvy nestačí, že vedie bezstarostný život, na čajoch a večierkoch sa predvádza v najnovších modeloch, sem-tam klebetí?

„Našťastie pirátska hrozba na pobreží Maghrebu sa skončila,“ odvetil. „Európske vlády si kúpili tamojšie kniežatá, ale svoje urobilo aj naše námorníctvo. Neverili by ste, aký účinok môže mať pohľad na vojenské lode vyzbrojené delami. Ak sultán Abd ar-Rahmán naozaj dá Európanom voľnú ruku, čakajú tam na nás nesmierne lukratívne obchody.“

„A členovia dokárskej spoločnosti sa teraz radia, či poslať obchodníkov do Maroka?“

„Áno, v hre je Tanger na pobreží Stredozemného mora a Mogador na brehu Atlantiku. Ale pochybujem, že sa nájde dosť ľudí, ktorí by mali záujem pôsobiť v necivilizovanej arabskej krajne.“

„Mogador,“ zamrmlala Sibylla. „Znie to tajomne.“

Benjamin si ju ukradomky premeriaval. Bola štíhla, na jeho vkus azda trocha privysoká, na kozlíku sedela vzpriamene. Strieška bola sklopená, vietor sa jej pohrával s farebnými stužkami na slamenom klobúku a vydúval žabó na letných šatách pod svetlým plášťom. Spod klobúka jej neposlušne vytŕčali plavé vlasy, z profilu videl jej dlhé riasy a úzky nos. K tomu jemná bledá pleť a ľahký rumenec na lícach, no vyzerala ako pravá „anglická ruža“ – ako žena, čo patrí do prepychového domu alebo na elegantný ples, a nie do rušného, špinavého londýnskeho prístavu.

„Tak ako, pán Hopkins? Dôkladne ste si ma poobzerali, aký rozsudok vynesiete? Dívate sa na mňa ako obchodník, čo skúma sudy s rumom alebo vrecia s kávou? Alebo vo mne vidíte ženu, ktorá pôsobí ako pekne zabalený, no úplne zbytočný darček?“ Ironicky sa spýtala a pozorne sa naňho zadívala.

„Prepáčte!“ zajachtal. „Ale ak dovolíte, ani vo sne by mi nezišlo na um prirovnávať vás k sudu s rumom ani k vrecu s kávou. To by bola urážka vašej krásy, ale aj vášho vzácneho charakteru, o ktorom sa opätovne presviedčam.“

„Vy ste ale lichotník, pán Hopkins!“ pokrútila hlavou. Benjaminovi pomaly dochádzalo, čo mali na mysli muži, keď hovorili, že slečna Spencerová má podrezaný jazyk. Ďalšie lichôtky si radšej odpustí. „Teraz musíte odbočiť doľava a potom stále rovno popri tom múre.“

Sibylla vyšla z príjazdovej cesty od sídla lodiarskej spoločnosti na úzku cestičku vedúcu rovnobežne s kanálom spájajúcim Temžu so západoindickými dokmi.

„Božemôj!“ ohromene zvolala, keď míňali halu, z ktorej sa šíril hluk parných strojov. „Veď tu je skoro taký ruch ako na Oxford Street počas najväčšej nákupnej špičky!“

„Každý sa chce zbaviť tovaru – obchodníci v meste i lode. S tým rozdielom, že tu je množstvo tovaru neporovnateľne väčšie,“ dodal Benjamin.

Oči sa jej zaleskli. „Teraz už chápem, prečo otec vravieva, že srdcom Londýna je prístav.“

Husto za sebou tu kotvili veľké, stabilné troja štvorsťažníky, takzvané westindiamany, ktoré zabezpečovali prepravu tovaru medzi Starým svetom a východným pobrežím Ameriky. Doky sa rozkladali na polostrove Isle of Dogs, ktorý z troch strán obmývala široká slučka Temže. Postavili ich pred vyše tridsiatimi rokmi a svojho času to bolo jediné zariadenie londýnskeho prístavu nachádzajúce sa mimo toku rieky. Dva obrovské bazény s kapacitou asi šesťsto lodí boli s riekou prepojené dômyselným systémom kanálov.

„Tu na východnom konci je vjazd a výjazd,“ ukazoval Benjamin Sibylle. „Loď najprv vojde do dovozného doku, kde vyložia náklad. Odtiaľ pokračuje do vývozného doku, kde ju znova naložia, a po ďalšom kanáli napokon opäť vypláva do šíreho sveta.“

„A vďaka týmto lodiam môžu mať ľudia v celom Anglicku kávu, čaj alebo cukor z Karibskej oblasti. Fascinujúce!“ poznamenala Sibylla.

Benjamin náhlivo prikývol. Oveľa väčšmi ho však zaujímalo, čo sa píše v tom liste, ktorý chce slečna Spencerová odovzdať otcovi. „To musí byť nesmierne súrna záležitosť, keď sa taká bezúhonná mladá dáma odváži vkročiť do tejto džungle,“ opáčil a usiloval sa, aby to vyznelo starostlivo.

„Vyjadrili ste sa veľmi vznešene, no nezdá sa vám, že ste príliš zvedavý?“ odsekla ironicky.

Rozladene sa zadíval na škriekajúce čajky – práve sa bili o smradľavú zdochnutú rybu. Nezbadal Sibyllin pobavený pohľad. Sedel na kozlíku mĺkvy, trocha urazený, na prsia si pritískal koženú mapu. Ako sa jej všemožne usiluje zaimponovať! Premeriavala si jeho úzku, jemnú tvár. Mihalnice i obočie mal svetlé, oči vodovo modré, úzke pery a výrazný, pomerne dlhý nos. Hladko oholené líca, vzorne upravené kotlety, zastrihnuté vlasy, rafinovaný uzol na kravate a vyleštené topánky prezrádzali márnomyseľnosť a túžbu po luxuse.

Všetci doterajší nápadníci sa k nej správali ako k hlúpemu malému decku. Rozdávali rady, o ktoré ich neprosila, a keď zistili, že má vlastný názor a aj ho presadzuje, podráždene cúvli. Jeden sa ju dokonca pokúsil obťažovať, dala mu facku. Neskôr o nej rozšíril, že Sibylla Spencerová chce mužov ovládať.

Mala šestnásť, keď skončila dievčenskú Školu lady Eleanor Hollesovej, a všetci očakávali, že sa vydá, založí si rodinu. Nikoho nezaujímalo, že má iné túžby, že chce využiť všetky fascinujúce možnosti, ktoré jej život ponúka, na vlastné oči vidieť čo najviac zázračných končín sveta. Nemala najmenšiu chuť hneď sa vydať. Lenže odvtedy prešlo niekoľko rokov a teraz má dvadsaťtri. Skoro všetky priateľky už majú vlastnú domácnosť. Iba ona býva u rodičov a musí počúvať viac zákazov a príkazov ako jej šestnásťročný nevlastný brat Oscar. Pochopila, že nevydatá žena je na spoločenskom rebríčku na rovnakej priečke ako malé decko. Nikoho nezaujíma, čo má v hlave. Čo ak je vydaj predsa len jediná možnosť, ako získať kúsok slobody?

Pri východnej vstupnej bráne zamierila s kočom k dokom a za vysokým protipožiarnym múrom, ktorý obopínal celý areál, zabočila k hlavnej budove na západnej strane.

„Je to list od môjho nevlastného brata Oscara,“ ozvala sa.

„Študuje v Etone a píše, že v nedeľu predsa len nastúpi v kriketovom turnaji za školu proti vyzývateľom z Harrowa. Nesmierne po tom túžil, tvrdo trénoval. A teraz chce, aby sme tam v nedeľu prišli a povzbudzovali ho.“

„Chápem,“ odvetil Benjamin. Lichotilo mu, že mu predsa len prezradila obsah listu, no vôbec nerozumel, prečo je to také dôležité, že sa vydala sama na cestu do prístavu.

„Prirodzene, mohla som to ockovi povedať aj večer, keď sa vráti domov,“ pokračovala, akoby mu čítala myšlienky.

„Viete, nesmierne sme Oscarovi držali palce, aby ho zaradili do mužstva. Ako dieťa bol chorľavý a slabý, otec sa dlho obával, že lodiarska spoločnosť napokon ostane bez dediča. Navyše,“ šibalsky sa naňho usmiala, „zažiadalo sa mi malé dobrodružstvo.“

Tľoskla, kobylka sa rozbehla. Minuli požiarnu zbrojnicu, dielne debnárov, stolárov a povrazníkov, čakáreň pre pasažierov cestujúcich na nákladných lodiach, kancelárie obchodníkov s drevom, kováčsku dielňu i stajne pre ťažné kone. Pred nimi sa vynímala hlavná administratívna budova West India Dock Company. Bola postavená z červeného a žltého režného muriva, mala lesklú medenú strechu. Vnútri bola zasadacia miestnosť, pisáreň, kantína, stanica prístavnej polície i miestnosti prístavného dozoru. Pred portálom zdobeným stĺpmi stál hlúčik mužov, ktorí sa vzrušene zhovárali. Sibylla ich poznala, boli to členovia dokárskej spoločnosti, ale otca medzi nim nevidela. Jeden z mužov ju zbadal, zakýval jej, rozbehol sa k nej. „Slečna Spencerová, ako ste sa ocitli v týchto končinách? Stalo sa niečo? Azda len nie nejaké nešťastie?“ Benjamina prevŕtal pohľadom, akoby bol on zodpovedný za to, že sa dáma rozváža po prístave.

„Všetko je v najlepšom poriadku, nerobte si starosti,“ odsekla Sibylla. „Otec je ešte dnu?“

Muž pokrútil hlavou. „Je mi ľúto, ale práve odišiel s niekoľkými pánmi do dokov. Chcú skontrolovať, či máme v sklade číslo tri kapacitu na tovar z Maroka. Ak si želáte, pošlem poňho.“

„Ďakujem, neunúvajte sa,“ Sibylla tľoskla, kobylka vyrazila.

„Mám vás tu niekde vysadiť?“ spýtala sa, keď prišli k západnej bráne dokov. Benjamin ju počastoval rozhorčeným pohľadom. „Azda si nemyslíte, že by som vás nechal samu? Váš otec by mi odtrhol hlavu!“

Nádenníci, čo sa každé ráno zhromažďovali pred bránou a dúfali, že sa im ujde robota, boli dávno preč. Teraz tu stáli povozy, čakali na vstup do dokov. Sibylla sa zaradila a zadívala sa na veľkú pamätnú tabuľu, ktorá pripomínala zakladateľov dokárskej spoločnosti. Premkla ju hrdosť. Na tabuli sa vynímalo aj meno starého otca Horatia Spencera, ktorý koncom osemnásteho storočia spolu s inými vynaložil obrovskú námahu, prejavil neomylný zmysel pre budúcnosť, vzal na seba finančné riziko a pričinil sa o vznik najväčšieho obchodného prístavu v Anglicku.

Strážnik pri bráne si nedôverčivo premeriaval Sibyllu v elegantnom koči, no keď spoznal Benjamina, prikývol, uklonil sa a pustil ich dnu. Pred nimi sa ťahala dlhá ulica, z pravej strany lemovaná prístavným bazénom. Sibylla si nevedela predstaviť, ako sa doň mohlo dostať toľko plachetníc bez toho, aby sa vzájomne nepozrážali. Po ľavej strane stáli sklady, päťposchodové stavby z režného muriva s rampami, nákladnými otvormi a kladkami.

„V spodnej časti je uskladnený ťažký tovar ako sudy s rumom, nad nimi sú vrecia s nepraženou kávou a cukrom alebo baly bavlny, a úplne hore je ľahký tovar, väčšinou koreniny. Dovozný dok má deväť skladov, dva z nich si prenajala Východoindická spoločnosť na uskladnenie čaju,“ vysvetľoval Benjamin.

V dokoch bolo rušno ako v úli. Sibylle hučali okolo uší najrôznejšie jazyky sveta, robotníci v košeliach gúľali po hrboľatej dlažbe sudy do skladov. Medzi loďami a skladmi rachotili káry naložené bruchatými jutovými vrecami, vo výške vŕzgali a rinčali kovové reťaze obrovských žeriavov. Z paluby lode, na ktorej sa trepotala vlajka Dánskeho kráľovstva, schádzali plavovlasí chlapi, vyspevovali a smiali sa. Na vedľajšej plachetnici akýsi dôstojník po portugalsky reval na tmavokožích námorníkov, ktorí tam umývali palubu. Na móle stáli v rade desiatky sudov a čakali, kým ich odvezú. Vo vzduchu sa vznášala vôňa dreva, smoly, sladkastá aróma rumu a rybací pach slanej vody.

Sibylla sa usilovala nasávať atmosféru, no mala čo robiť, aby udržala koňa na uzde. Neznáme pachy, hluk a zhon kobylku vystrašili. Fŕkala, natŕčala uši, najradšej by sa rozbehla.

„Teraz by sa jej zišla pokojná nátura ťažného koňa!“ zvolala Sibylla a zadívala sa na mólo, kde bez pohnutia stáli desiatky záprahov s ľahostajnými ťažkopádnymi koňmi. „Ale nemusíte sa báť, mám ju pod kontrolou!“

„Dúfam, že sa nemýlite,“ poznamenal Benjamin a radšej sa chytil bočného operadla. Sibylla pozorovala les sťažňov kníšucich sa na hladine prístavného bazéna a zadívala sa na žeriav, ktorý dvíhal paletu s poltuctom vriec plných kávy.

„Ako dlho trvá, kým sa loď vyloží?“ spýtala sa.

„Nuž, taký veľký westindiaman má kapacitu päťsto ton, niekedy aj viac. A predsa vyloženie netrvá viac ako štyri dni,“ odvetil Benjamin. „Kedysi, keď sa lode nakladali a vykladali na rieke, trvalo to aj niekoľko týždňov.“

„Každé zdržanie tovar predraží,“ skonštatovala Sibylla.

„Na Temži navyše chýba ochrana pred zlodejmi.“

„Ste dokonale informovaná,“ prekvapene vyhŕkol Benjamin.

Počastovala ho posmešným pohľadom. „Ďakujem, to ste už raz povedali, pán Hopkins. Mám si to azda vysvetliť tak, že podnikateľské uvažovanie by ste odo mňa neočakávali?“

Rozpačito sa usmial. „Musíte uznať, že o takéto veci sa mladé dámy zvyčajne nezaujímajú.“

Nadvihla obočie, premerala si ho. „Naopak, pán Hopkins, ja by som skôr povedala, že nemáte ani potuchy, o čo sa mladé dámy zaujímajú.“

Radšej uhol pohľadom. „Tam vpredu kotví Queen Charlotte. Zakotvila dnes ráno, musím skontrolovať náklad,“ vyhlásil a v duchu sa zlostil sám na seba, lebo hlas sa mu zlomil ako mutujúcemu pubertiakovi. „Ale najprv vás odovzdám pánu oteckovi. Sklad číslo tri je hneď naproti. Koč zatiaľ môžete nechať tu. Určite vám ho niekto postráži.“

Sibylla sledovala jeho pohľad. Pri móle kotvila nádherná plachetnica. Bohato vyrezávaná a pomaľovaná kormová paluba sa klenula doširoka nad hladinou prístavného bazéna. Vo výške viala anglická vlajka s červeným krížom svätého Juraja v bielom poli.

„A kde je galiónová figúra?“ vyzývavo sa spýtala. „Kde je nahá morská panna?“

Benjamin opäť pocítil, ako mu na hrudi pod košeľou vystúpil pot. S predstieranou ľahostajnosťou odvetil: „Figúry bývajú na prove. Chcete sa pozrieť?“

Len sa usmiala, zaklonila hlavu a obdivne sa zahľadela na tri sťažne so spustenými plachtami a vyhliadkovými košmi v takej výške, až to vyrážalo dych. Vtom vedľa koča zastal akýsi neoholený chlap, osopil sa na nich: „Choďte očumovať inde! My tu musíme vykladať!“

Stáli rovno pod žeriavom a zavadzali robotníkom, ktorí sa usilovali vyložiť z brucha Queen Charlotte sudy rumu v sieťach. Sibylla tľoskla, koč sa pohol. Kobyla opäť nervózne poskočila, no rýchlo sa jej ju podarilo upokojiť. Zastali rovno pod úzkym mostíkom uprostred lode. Odtiaľto vyzerala Queen Charlotte ešte mohutnejšia. Sibylla odhadovala jej celkovú dĺžku najmenej na stopäťdesiat stôp. Loď mala široký trup z tmavého dreva, pôsobila veľmi bezpečne. Navyše z otvorov v trupe vytŕčalo šesť delových hlavní, ktoré mierili rovno na ňu.

„Tam hore je kapitán Nathaniel Brown,“ Benjamin ukázal na plecnatého chlapíka v tmavomodrej uniforme lodiarskej spoločnosti Spencer. Dvojrohá čapica mu siahala hlboko do čela.

Sibylla si ho premerala – strnulé, tvrdé črty, tvár ošľahaná vetrom. Stál pri zábradlí a pozorne sledoval, ako sa z paluby Queen Charlotte nadol vznáša ďalšia sieť s plnými sudmi.

Benjamin si odkašľal. „Mali by sme pohľadať vášho pána otca. Spýtam sa chlapov, či by vám niekto nepostrážil…“

„Pozor!“ zvrieskol kapitán Brown a naklonil sa hlboko nad zábradlie. „Vy tam – dolu! Rýchlo preč!“

DRUHÁ KAPITOLA

Richard Spencer vyšiel z brány skladu číslo tri v sprievode dvoch mužov. Prvým bol viceprezident West India Dock Company, teda najmocnejší človek vo firme hneď po Spencerovi. Druhý bol inžinier, ktorý mal posúdiť, či v sklade budú potrebné stavebné úpravy. Skladovanie obilia a kože, najdôležitejších vývozných artiklov z Maroka, si totiž vyžaduje istú vlhkosť. Keď sa zo vzdialenosti sotva dvadsať metrov zrazu ozval krik, muži mu najprv nevenovali pozornosť. V dokoch si krik nikto nevšíma. Spencer spozornel, až keď zbadal malý športový koč. Čo tu hľadá? Veď je to dámsky koč, aj jeho dcéra má taký! Prižmúril oči, zbadal Sibyllu a zamrmlal: „Čo, dočerta…“

Ku koču už utekali dvaja robotníci. Revali na plné hrdlo, divo gestikulovali, ukazovali kamsi dohora. Spencer sa pozrel tým smerom, zdesene vykríkol: „Sibylla, pozor!“ Vyrazil, no vedel, že je neskoro.

Hore niečo zavŕzgalo. Benjamin zdvihol zrak, zdúpnel. Rameno žeriava bolo rovno nad nimi. Silný hák držal železnú reťaz a na reťazi visela sieť plná drevených sudov, ktoré pri každom pohybe hlasno vŕzgali. Šesť stolitrových sudov s rumom, každý siahal dospelému chlapovi po pás. Sieť sa zachvela, nebezpečne sa naklonila na jednu stranu. Benjamina zalial studený pot – videl, že najmenej dva povrazy sú roztrhnuté.

„Preč odtiaľto!“ zreval. Naklonil sa k Sibylle, chcel jej vytrhnúť opraty. „Rýchlo!“

Vtom však dva vrchné sudy prepadli cez otvor v sieti, s obrovským rachotom sa zrútili na dlažbu tesne za kočom. Drevo sa roztrieštilo na márne kusy, rum striekal po móle. Sibylla zvrieskla, kôň sklopil uši, prudko vyrazil. Sibyllu odhodilo na operadlo kozlíka, Benjamin skoro spadol do úzkej medzery medzi mólom a loďou. Koč sa na jednom kolese rútil po príjazdovej ceste, vyhodilo ho do výšky, vzápätí prudko dopadol, no pravé koleso sa skĺzlo z móla. Keby tam nestála obrovská loď, naklonený koč by sa zrútil do vody. Sibylla mykala opratami, zakláňala sa, no vystrašená kobyla mala viac sily. Os vozíka sa drela o múr, spod železa lietali iskry. Sibylla opäť pomykala opratami. No to sa už ocitli na konci lode, koč stratil oporu, naklonil sa hlbšie nad vodu. Benjamin stratil rovnováhu, Sibylla zvrieskla a automaticky vystrela ruku, aby ho zachytila. Koč ešte nadskočil, Sibylle vypadli opraty z rúk a obaja sa zrútili do vody.

Dopad na hladinu ľadovej vody bol tvrdý. Nad Sibyllou sa zavrela voda. Trepala rukami i nohami, usilovala sa dostať nad hladinu. Pravou nohou kopla do niečoho mäkkého. Benjamin? Všade vôkol bola len spenená kalná voda. Zo všetkých síl kopala okolo seba, no len ju to vyčerpávalo. Kabát z ťažkej látky a bohaté spodničky úplne nasiakli vodou, ťahali ju dolu. Mala pocit, že jej roztrhne pľúca, že sa utopí. S vypätím posledných síl sa konečne prebojovala na hladinu.

„Pomoc!“ horko-ťažko sa jej podarilo skríknuť. „Pomoc! Neviem plávať!“ Na tvári mala nalepené mokré vlasy, nič cez ne nevidela. Chcela si ich odhrnúť, pritom sa opäť ponorila, napila sa špinavej smradľavej vody. Zrazu cítila, že ju niekto chmatol za vlasy, ťahá ju hore. Dávila sa, dusila, lapala vzduch, rozhadzovala rukami. Rovno nad ňou sa ako naschvál vyškierala galiónová figúra Queen Charlotte.

„Prestaňte už, dočerta!“ začula Benjaminov hlas. „Inak sa utopíme obaja!“ Nadvihol jej bradu, aby mala tvár nad hladinou, a voľnou rukou vesloval k mólu. Sibyllu ťahal za sebou. Šlo mu to hrozne ťažko a pomaly – aj jemu bránili v pohybe nasiaknuté šaty. Sibylla sa trocha upokojila, videla, že záchrana sa blíži. Na hladine vedľa nej sa vznášali dva listy papiera z Benjaminovej koženej mapy. Atrament sa pomaly rozpíjal, nasiaknutý papier klesol pod hladinu. Kúsok ďalej sa hojdal Sibyllin slamený klobúk. Zelené riasy na strieške vyzerali ako nepodarená ozdoba.

Zhora bolo počuť vzrušené hlasy. Na kraji prístavného múra zbadala otca, vedľa neho jeho vydesených spoločníkov. Videla prestrašeného žeriavnika, akéhosi pohoniča i kapitána Browna, ktorý sa na ňu nehybne díval. Pár námorníkov sa zvedavo nakláňalo cez zábradlie Queen Charlotte. Jeden chcel byť vtipný a poznamenal: „Pozrite, takto sa lovia morské panny!“

Vtom už ožil aj kapitán. „Čo tam stojíte a čumíte!“ zreval na nich. „Okamžite vypadnite! Vylížete všetky paluby tak, že sa z nich bude dať jesť!“

Chlapov hneď prešiel smiech. Poslušne sklopili uši a odkráčali.

Medzitým sa Benjamin so Sibyllou dostal k jednému zo železných rebríkov, ktoré boli v rovnomerných rozstupoch zapustené v múre prístavného móla, a potisol ju bližšie, aby sa mohla chytiť. Najrýchlejšie, ako jej mokré šatstvo dovolilo, usilovala sa dostať hore. Benjamin stúpal tesne za ňou, podopieral ju. Konečne boli hore. Konečne mala pod nohami zem! Neopísateľný pocit!

Priskočil k nej otec a pritisol si ju. V tvári sa mu ešte zračila hrôza. Rýchlo si vyzliekol frak, prehodil jej ho cez plecia.

„Čo to stváraš, dieťa moje?“ nechápavo sa spýtal. „Načo si prišla do prístavu?“

„To pre Oskara,“ zašepkala. „Chcela som ti povedať, že v nedeľu nastúpi za Eton.“ Teraz sa jej to samej zdalo smiešne a hlúpe.

Otec sa na ňu na okamih nechápavo zadíval. „To myslíš vážne? Zato ideš do prístavu? Ty si sa tuším…!“ Zahryzol si do jazyka, lebo si uvedomil, že je okolo nich pol tucta zvedavých uší. Sibylla bola urazená. Ešte pred chvíľkou jej hrozila smrť, no otcova starosť dlho nevydržala, už zasa ju vychováva. Jeden z pohoničov sa jej medzitým postaral o koňa, odviedol ho do bezpečnej vzdialenosti od móla. Ani koč nebol veľmi poškodený. Boky boli poškriabané, ale stál na kolesách.

Benjamin sa tiež už dostal hore. Zo šiat mu tiekla voda, na golieri mal nalepené riasy, vyleštené topánky zničené.

Spencer mu pevne potriasol pravicou. „Zachránili ste moju dcéru. Som vám nesmierne zaviazaný, pán Hopkins.“

Benjamin sa uklonil. „Pre džentlmena je to samozrejmosť, pane!“ Voda v prístavnom bazéne bola ľadová. Drkotal zubami, v mokrom odeve vyzeral taký smiešny, že Sibylla mala čo robiť, aby sa nerozosmiala. Pristúpila k otcovi: „Aj ja vám z celého srdca ďakujem, pán Hopkins.“

„Ste v poriadku, slečna Spencerová?“ ustarostene sa spýtal Benjamin. „Nepotrebujete lekára?“

Pokrútila hlavou. „Nie som zranená. Ale náraz bol silný, zrejme sa to nezaobíde bez modrín. Hapčí!“

„Asi ani bez prechladnutia, ale nič iné si ani nezaslúžiš,“ zavrčal otec. Zakýval na nejakého prístavného robotníka, z vesty vytiahol pár drobných a vtisol mu ich do dlane. „Zožeňte mi dva pracovné odevy a prineste ich do skladu číslo tri. Kým sa vrátiš domov, Sibylla, budeš sa musieť uspokojiť s mužským oblečením.“

Objal ju okolo pliec a Benjaminovi naznačil, aby ich nasledoval. „Poďte s nami, pán Hopkins. V sklade číslo tri určite nájdeme nejaké vrecia s kávou, za nimi sa budete môcť usušiť a preobliecť.“

„Okamih, pane.“ Benjamin vytiahol z vesty vreckovku a zotieral si riasy z topánok.

„Sieť sa roztrhla práve včas, však, Hopkins?“ začul za sebou tlmený hlas.

Obzrel sa. Za ním stál kapitán Nathaniel Brown, čierne oči ho sledovali.

„Čo tým chcete povedať? Máte s tým azda niečo spoločné?“ Benjamin mimovoľne cúvol.

„Podľa mňa to bol dobrý nápad. Aspoň sa nám podarilo utajiť náš malý kšeft.“

Benjamin naprázdno prehltol. „Mohli ste nás zabiť!“ Nathaniel Brown sa pohŕdavo uškrnul. „Môžem ja za to, že ste sa s lodiarovou dcérou ocitli v nesprávnom čase na nesprávnom mieste? Na vašom mieste by som ohlásil Spencerovi, že zo siete vypadlo všetkých šesť sudov a rozbilo sa.“

„Všetkých šesť? Veď boli len…“

„Bolo ich šesť, vy mamľas,“ bezočivo mu skočil do reči Brown. „Tieto dva plus štyri, ktoré opustili palubu ešte na Temži. Spencer nič nezbadá. Strachoval sa o dcérenku, nerátal sudy v sieti.“

Benjamin sa nevdojak poobzeral, či niekto nepočúva. Naokolo však bol hluk a Spencer s dcérou už boli preč.

Benjamin a Brown už dlho mali tajné kšefty za chrbtom lodiarskej spoločnosti. Pod rúškom noci, kým loď kotvila na rieke, z nej odniesli pár sudov rumu alebo cukru, pár vriec tabaku alebo kávy, a tovar bez preclenia pod rukou predali. Výťažok si rozdelili. Celkom slušný vedľajší príjem. Benjamin neskôr povedal Spencerovi, že chýbajúci tovar sa pokazil, poškodil, alebo sa stratil počas plavby na šírom mori.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PRVÁ ČASŤ: Modrá perla Atlantiku 1835 – 1840

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

DRUHÁ ČASŤ: Červené zlato Maghrebu 1859 – 1862