.

(ukážka)

.

Rozkoše zimy

Pod pseudonymem Evie Hunterová „se skrývají“ irské autorky Caroline McCallová a Eileen Gormleyová, které se seznámily na workshopu tvůrčího psaní v Dublinu roku 2010. Brzy zjistily, že sdílejí vášeň pro erotické romány, a staly se z nich přítelkyně. Společně napsaly několik erotických novel, Rozkoše zimy jsou jejich první společný román. Bestsellerová série „Rozkoší“ zahrnuje další díly: Rozkoše léta (květen 2013) a Rozkoše podzimu (listopad 2013).

Rozkoše zimy věnujeme všem Pánům a submisivům, kteří s námi tak otevřeně sdíleli své osobní zkušenosti. Obzvláště D–rocku, drsnému místu a důvěrnému příteli.

Vřele děkujeme Ianu O’Reillymu z BBC za šampaňské a neocenitelné informace o Hondurasu.

A našim zanedbaným rodinám, které si ani moc nestěžovaly, když jsme zmizely, abychom napsaly Rozkoše zimy – obvyklý servis bude brzy pokračovat.

Copyright © Eileen Gormley, Caroline McCall, 2012

Translation © Petra Luňáková, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-440-8

1

Abbie Marshallová si vmáčkla sluchátko telefonního automatu pod bradu a zrakem přelétla elektronickou tabuli letiště Toncontín. Navzdory klimatizaci už měla tričko zvlhlé honduraským horkem. „Musíš mě odsud dostat.“

Všechny lety do Států už byly plné a Abbie teď měla větší problém. Vlastně dva, aby byla přesná. Šlapaly jí na paty od chvíle, kdy opustila hotel, a ten černooký s jizvou přes tvář jí byl hrozivě povědomý.

Málem jí ušla šéfredaktorova odpověď. „Pracuju na tom. Dej mi hodinu a já –“

Když Jizvoun vstal, spadlo Abbii srdce do kalhot jako kámen a ztěžka polkla. Tohle je mezinárodní letiště. Nemůžou se jí jen tak zmocnit. Ale instinkt jí říkal něco jiného. Za poslední dva týdny toho viděla dost, aby věděla, že tihle muži můžou udělat, cokoli se jim zachce, a nikdo je nezastaví. „Joshi, myslím, že hodinu nemám.“

„Jak blízko jsou?“

Abbie sevřela sluchátko pevněji. „Znervóznilo by tě, kdybych ti řekla, že sto metrů? Jsem tady snadný cíl. Na mobilu nemám signál. Najdu jiný telefonní automat, jestli nebudu moct zůstat na tomhle.“

Následovala řada nadávek. „Chci, abys zůstala na drátě. Mluv se mnou, princezno.“

Abbie jeho princeznovský posměšek ignorovala. „Jsem v pohodě, já jen... Jsem v pohodě. Řekni Sáře, že ten příběh mám a odevzdám ho, jakmile dorazím domů.“

Sundala z ramene nacpaný batoh. Doprovázel ji během několika děsivých úkolů – severní Afrikou, Barmou, Haiti. Tohle je možná poslední výlet, pro oba. Už několikrát se ocitla v úzkých, ale teď je to jiné.

Ohlásili let do New Yorku a Abbie pozorovala pasažéry, jak se odebírají k odletové bráně. Jizvoun se vrátil od baru a pozvedl jejím směrem sklenici. Tady není o nic bezpečněji, než bylo v hotelu. Za pár hodin bude poslední let pryč a tihle muži se dají do práce.

„Abbie, jsi tam ještě? Abbie!“ Redaktorův naléhavý hlas ji vtáhl zpět do reality. „Poslouchej. Běž k přepážce pro charterové lety v hlavní hale. Za třicet minut odlétá soukromé letadlo do Miami. Je v něm Jack Winter. Můžeš s ním po cestě udělat interview.“

„O čem to mluvíš – udělat rozhovor s Jackem Winterem?“

Na druhém konci zaslechla podrážděný výdech.

„Chceš odtud vypadnout, nebo ne? Standard Studios se nás snaží dát s Winterem dohromady už několik měsíců. Souhlasil s rozhovorem, ale nikdy se nám ho nepodařilo odchytit. Máš šťastný den, protože ze všech zapadákovů na světě trčí zrovna v Hondurasu. Nebo trčel. Dnes večer tím letadlem odlétá. Naše mluvčí se postará, aby ses do jeho letadla dostala, ale nedaří se jí spojit s Winterem ani s jeho lidmi. Budeš se mu muset vemluvit, až budeš v letadle. Teď běž!“

Abbie zavřela oči. Kromě pracovní výstroje obsahoval její malý batoh jenom taštičku s hygienickými potřebami a spodní prádlo na výměnu. Nebyl čas popadnout něco dalšího, když prchala z hotelu. Tričko měla přilepené k tělu. A Josh očekává, že udělá rozhovor s hollywoodským lamačem dívčích srdcí, s chlápkem, který je vyhlášenější svým řáděním a sukničkářstvím než hereckými výkony?

Když oči zase otevřela, Jizvoun na ni zíral.

„Jdu do toho.“ Abbie zavěsila sluchátko, popadla batoh a vyběhla.

Muže její náhlý útěk překvapil. Zaslechla, jak židle hlasitě zavrzala o dlaždice a láhev se roztříštila o podlahu. Razila si cestu mezi cestujícími, prchala napříč halou a ignorovala výkřiky mužů, kteří se řítili za ní. Abbie zpomalila, teprve když uviděla ozbrojený bezpečnostní personál. Toncontín také slouží jako vojenské letiště a Abbie nestála o to, aby ji zatkli, nebo omylem zastřelili.

Rychlým pohledem přes rameno zjistila, že Jizvoun takové štěstí neměl. Muže zastavili. Možná se jí z toho nakonec podaří utéct. Spěchala hlavní halou. Většina přepážek byla zavřená a úředník u charterových letů právě stahoval roletu.

„Jmenuji se Abbie Marshallová. Měli vám kvůli mně volat. Mám letět se Standard Studios.“

Pohlédl na hodinky a omluvně se na ni usmál. „Je mi líto, slečno Marshallová, ale jdete příliš pozdě. Letadlo je připravené k odletu.“

Abbie pohlédla přes rameno. Jizvoun a jeho parťák byli zase volní. „Prosím, musím se odsud dnes večer dostat.“

Muž si Abbie měřil a ona ho obdařila pohledem, jímž doufala vyjádřit tu správnou směsici zoufalství a soucitu s jeho náročnou prací. Její život závisí jen na něm, jestli si to rozmyslí.

Najednou se rozhodl. „Dobře, ale musíme běžet.“ Provedl ji za přepážku a malými dveřmi dozadu. Následovala ho bludištěm betonových chodeb, nouzovým východem ven do noci. Do tváře jí vyšlehl těžký, vlhký vzduch jako z pece.

„Pospěšte.“ Popadl ji za paži a táhl ji rozjezdovou drahou, až si myslela, že jí plíce explodují. Před sebou viděla měkký bílý obrys čekajícího letounu. Dvě postavy v reflexních vestách právě odvážely mobilní schodiště.

„Ne! Počkejte!“ vykřikla Abbie. Mávala rukama, křičela a přitom pádila k letadlu. Technici ji konečně uslyšeli a zastavili; schody zůstaly na místě ještě několik vzácných vteřin.

Vyhoupla se na schody a horními dveřmi dovnitř, kde přistála na rukou a kolenou. Zůstala, jak byla, supěla a snažila se popadnout dech, než se vypraví mezi spolucestující.

„Jste v pořádku?“ zeptal se vysoký muž, který jí pomohl na nohy a konejšivě se na ni usmál.

Abbie mu úsměv oplatila, přičemž se pořád snažila dostat svůj zběsilý tlukot srdce a hlasitý dech pod kontrolu. „Teď už jsem.“ Byl roztomilý, měl hnědé vlasy, modré oči a irský přízvuk k pomilování.

Starší muž, který už byl připoutaný k sedačce, se na ni zamračil. „Čekali jsme na vás?“ zeptal se a pohlédl na hodinky. Drahý oblek nedokázal tak docela zakrýt počínající vypouklé břicho a jeho výraz vlastní důležitosti jí lezl na nervy.

Vstala a oprášila se. „Myslím, že ano. Jsem Abbie Marshallová, New York Independent. Jsem tu, abych udělala interview s Jackem Winterem.“ Snažila se, aby to znělo jako jediný důvod, proč letí tímto letadlem.

„Ne tak rychle, slečno Marshallová. Jsem agent pana Wintera. Všechno musí probíhat přese mě.“ Vytáhl chytrý telefon.

„To je Zeke Bryan,“ řekl mladší muž.

„Pane Bryane.“ Zdvořile se poklonila, ale nepokoušela se mu potřást rukou. „New York Independent. Před časem jsme domluvili interview. Je to součást smlouvy pana Wintera se Standard Studios.“

Zdálo se, že agent neví, co si počít, ale než stačil říct něco dalšího, mladší muž po ní blýskl úsměvem a řekl: „Nech to být, Zeke, trocha ženské společnosti během letu nemůže uškodit.“

Agent se zamračeně opřel do sedadla a pak uhnul pohledem. Zdálo se, že má cestu otevřenou.

Mladý muž jí podal ruku. „Jsem Kevin O´Malley.“

Potřásla mu rukou a jeho přátelskost a dobré způsoby ji těšily. Abbie pochopila všechny ty příběhy o irském šarmu.

Nepatrně zvýšil hlas. „Hej, Jacku, pojď sem a seznam se s naším půvabným hostem.“

Žádná odpověď. Hm, skvělé. Jack Winter bude jedna z těch hereckých primadon, které všechny kolem ignorují. Váhavě následovala Kevina několik kroků do zadní části letadla, aby ji mohl nechvalně známé hvězdě představit.

Když Kevin ustoupil stranou a ona konečně uviděla Jack Wintera zblízka, měla pocit, jako kdyby ji zasáhla neviditelná pěst. Abbie se musela vědomě snažit, aby dýchala. Proč jí to nikdy nikdo neřekl? Nebo jen nedávala pozor? Namáhavě se nadechla a snažila se ho objektivně prozkoumat jako profesionální novinářka, kterou je.

Bylo nasnadě, proč ženy stojí na jeho filmy frontu. Jack Winter byl samý sval a mužná křivka. Neměl na sobě ani gram navíc, ale působil dojmem sotva kontrolovatelné smrtící síly. Hercovy ostře řezané lícní kosti a silná čelist jen dodávaly na image drsného chlapa. A i když se bránila jeho oslnivě dokonalému chlapství, na křivce jeho úst bylo něco neodolatelně okouzlujícího. To není fér: nikdo by neměl být tak strašně sexy.

Jack zíral z okýnka a ignoroval dění v letadle, což všechno jaksi zhoršilo. Kevin se dotkl jeho paže, aby upoutal pozornost.

Jejím směrem se obrátil pár překvapivých modrých očí, orámovaný hustým tmavým obočím. Tváří v tvář takové mužné kráse si Abbie uvědomovala své vlastní vzezření. Je špinavá, zpocená a zoufale potřebuje sprchu.

Vstal, tyčil se nad ní a Abbie si připadala drobná a křehká. Fotografie v drahých časopisech k němu nejsou spravedlivé: nedokážou zachytit jeho ohromující mužnou sílu. Z takové blízkosti cítila, jak z jeho těla vyzařuje teplo, a zachytila nepatrnou vůni drahé kolínské. Ale ještě zřetelnější byla jemná, ale stejně ohromující aura mužnosti kolem něj. Je jedno, jak moc je známý, nic ji na to nemohlo připravit. Dech se jí v hrdle zatajil...

„Za chvíli vzletíme,“ řekl najednou a pobídl ji, aby se posadila na protější sedadlo. Připoutal ji, než stačila zaprotestovat, a znovu si zapnul i svůj pás. Tou dobou už letadlo klouzalo po hrbolaté ranveji. Motory kvílely, když se letoun odlepil od země a stoupal do nebe, nechávaje mrkající světla letiště Tegucigalpa dole pod nimi.

Nabídl jí ruku. Měl velké dlaně, všimla si, a silný, pevný stisk. „Jsem Jack Winter.“ Hlas měl hluboký a hřmotný a přízvuk ještě svůdnější než Kevin.

Konečně se usmál. Úsměv stejně hříšný jako jeho pověst. Smyslné rty se rozevřely a odhalily bílé zuby a jediný dolíček v jeho štíhlých tvářích. Oči mu plály ještě modřeji. Popadla dech. Na obrazovce byl hezký. Tváří v tvář byl úchvatný.

Jen se usmíval, čekal na odpověď. No tak, uklidni se. Nejsi přece nějaká okouzlená asistentka z časopisu o životním stylu. Je to jen další práce. Abbie se předklonila a vložila svou ruku do jeho dlaně. „Abbie Marshallová. Těší mě, pane Wintere. Díky za svezení.“

„Říkejte mi Jack.“

Abbie nebyla v rozpoložení na interview. Za svou kariéru už měla co do činění s děsivými lidmi, ale nikdo na ni ještě neměl takový účinek. Dokonce i tváří v tvář ozbrojeným povstalcům si dokázala zachovat chladnou hlavu. Tentokrát ne – puls i myšlenky letěly jako o život. Nic na to neplatí, jen se s tím vyrovnat. Sáhla do tašky, aby vytáhla diktafon.

„Pokusím se ten rozhovor udělat rychle.“

Jeho úsměv zmizel. „Jaký rozhovor?“

„Ten rozhovor, který jste slíbil poskytnout New York Independentu. Proto jsem tady.“

Jack se na ni podezíravě podíval. Byl známý svou averzí vůči novinářům. Ale v těch ocelově modrých očích uviděla záblesk poznání: oddělení publicity studia nastražilo léčku a on s tím nic neudělá. Abbie se chvěla, když na ni hleděl dlouhým, vytrvalým pohledem, jímž ji chladně hodnotil.

„Samozřejmě,“ řekl nakonec. „Už se těším, až mě ugrilujete.“

Suchý tón a zdvihnuté obočí jí prozradily, že to nebude snadný rozhovor. Do čeho ji to sakra Josh namočil?

Kevin šel do přední části letadla a vrátil se s třemi láhvemi ledového čaje. Jednu Abbie nabídl a ona vděčně přijala.

Abbie zvedla diktafon. „Nevadí, když si to nahraju?“

Jack pokrčil rameny. Otevřel láhev a dlouze se napil. „Poslužte si.“

Jako by se rozsvítilo světlo, kouzlo bylo pryč.

Abbie se povzbudivě usmála. „Slibuju, že to nebude trvat dlouho, pane Wintere.“

Jack si znova přihnul.

Pustila diktafon. „Takže, proč jste v Hondurasu?“

Jack se na ni prázdně podíval, než dopil poslední kapky ledového čaje. „Neudělala jste domácí úkol.“ Zněl otráveně.

Abbie zrudla. „Promiňte, přišla jsem k tomu nečekaně, pane Wintere, ale kdyby vám nevadilo zasvětit mě do –“

„Dámo, jsem vzhůru už šestatřicet hodin v kuse. Na tohle jsem moc unavený.“

Jestli Jack Winter nebude spolupracovat, bude to krátké interview. Abbie cítila, že toho začíná mít dost, a než odpověděla, zhluboka se nadechla. „Dostala jsem tento úkol před půl hodinou. Kolik myslíte, že jsem si toho stihla připravit?“

Jack zmáčkl tlačítko na opěradle sedačky a sklopil ji do ležící pozice. „Uděláme to trochu zajímavě. Za každou otázku, kterou mi položíte, budu mít jednu otázku pro vás. A budeme si tykat. Souhlasíš?“

„Takhle se rozhovor nedělá, pane... Jacku.“

„Ber, nebo nech být.“ Zavřel oči.

Slyšela, jak se Zeke Bryan v uličce zachechtal.

Abbie si frustrovaně povzdechla. Jack Winter je možná hollywoodské eso, ale začíná z něj být pěkný otrapa. V žádném případě mu nedovolí, aby ji dostal.

„Tak tedy dobře, Jacku.“

Otevřel ty úžasné oči a usmál se na ni. „Jsem jen tvůj, Abbie. Polož mi otázky.“

„Proč jsi v Hondurasu?“

Než měl šanci promluvit, přerušil ho Zeke Bryan. „Jack tu byl otevřít lékařské zařízení pro lidi v Tegucigalpě. Minulý rok jsme tu natáčeli Žár džungle a Jack slíbil, že se sem vrátí, až se zařízení dostaví.“

Jeho odpověď Abbie překvapila. Nejedno studio slíbí pomoct místním lidem, když někde natáčí, ale málokdy slib dodrží.

„Teď je řada na mně, Abbie. Proč jsi tady?“

Klidně mu to mohla říct. Ten příběh zaplaví noviny během několika dní. „Dělala jsem reportáž o spojení mezi drogovými kartely a politickými osobnostmi v honduraské vládě.“

„Nebezpečná práce pro ženu.“

„Proč?“ Ovládla se, aby nevyštěkla. „Myslíte, že by ženy neměly dělat reportáže o vážných záležitostech?“

Cítila, jak se pod intenzitou jeho pohledu scvrkává. „To jsem neřekl, ale ano, považuji reportáž o drogách v Hondurasu za nebezpečný úkol.“

S tím rozhodně nemohla polemizovat, když si vzpomene na Jizvouna a jeho společníka. Rozhodla se o tom nezmiňovat a přinutila se obrátit svou pozornost zpět k rozhovoru. „Ale vy jste známý tím, že nebezpečí vyhledáváte, že ano, pane Wintere? Chci říct, Jacku.“

„Rád posouvám svoje hranice. Nemáš pocit, že se díky tomu dost o sobě dozvíš?“

„To je otázka?“

Jeho úsměv byl tentokrát skutečný. „Ne, jenom poznámka. Tady je moje otázka – jelikož jdeš očividně po velkých příbězích, proč děláš interview s hercem?“

To byl vtip? Nevyznala se v něm natolik dobře, aby to dokázala posoudit.

„Jak jsi řekl, je dobré posouvat vlastní hranice,“ řekla. „Myslím, že jsem prostě jen byla v pravý čas na pravém místě. Víš, vzala jsem roli mimo hranice své obvyklé komfortní zóny. Nikdy jsi to nezkoušel?“

„Ale Abbie, šíří mého záběru bys byla překvapená,“ řekl.

Abbie měla nepříjemný pocit, že jí cosi nedochází.

„Evidentně jsi oddaná své kariéře. Jak potom vypadá zbytek tvého života? Řekni mi, jsi vdaná? Svobodná? Hledáš toho pravého?“

„Svobodná,“ řekla. „Ale doma v New Yorku mám snoubence.“ Abbie potlačila bodnutí viny, když si na Williama vzpomněla. V posledních dnech mu nevěnovala ani jedinou myšlenku. Bude mu muset zavolat, až dorazí do Miami.

„Takže žádné vážné vztahy.“

Naproti přes uličku je poslouchal Kevin a rozchechtal se. Abbie se na něj zamračila. „Jsme zasnoubení už čtyři roky.“

Jack hvízdnul. „Za čtyři roky tě nebyl schopný dovést k oltáři. Podle mě je to snoubenec nic moc.“

Abbie skřípala zuby. „To byla tvoje otázka, Jacku. Teď si popovídáme o tvých vztazích. Jsi ženatý, nebo stále hledáš tu pravou?“

Věděla, že ženatý není. Jack měl reputaci sukničkáře a teď může na seznam jeho vlastností přičíst ještě to, že dokáže člověka popudit, a šovinismus.

Jack rozvažoval nad její otázkou. „Nikdy jsem nebyl ženatý a nemám to ani v úmyslu. Pokud jde o tu pravou, nevěřím, že něco takového existuje. Jen ta, která je pravá pro danou chvíli.“

„A těch byla pěkná řada,“ řekl Kevin, když vstal ze svého sedadla a opět procházel uličkou.

Abbie nevěděla, co ji to popadlo, položit takovou otázku. „Kolik?“

Jedno tmavé obočí se překvapeně zkroutilo. „Teď je s otázkou řada na mě, a když už se tak sbližujeme a jsme osobní –“ Nahnul se blíž.

Abbie musela polknout, když se mu dívala na ústa.

„Kdy ses naposled milovala?“

Celá zrudla. Už je to několik týdnů, možná měsíců; nemohla si vzpomenout, ale to mu nehodlá říct.

„To je velmi osobní otázka.“

„To není odpověď.“

Kevin se vrátil s dalším čajem. Jack si od něj vzal láhev, aniž by se na ni přestal dívat. Nedokázala si vzpomenout, kdy naposledy se cítila tak naprosto obnažená, ale nikdy se na ni tak upřeně nedíval muž jako Jack Winter. Sundal víčko, zatímco si hrála s diktafonem a snažila se ignorovat jeho otázku, ale zdálo se, že jí to neprojde.

„No?“ řekl.

„Do toho ti nic není,“ procedila skrz sevřené zuby.

„V tom případě je interview u konce.“ Zastrčil láhev do držáku, stlačil sedačku úplně dolů, uvelebil se a zavřel oči.

…

Jack sledoval se směsicí pobavení a fascinace, jak Abbie rudne jako panna, a říkal si, jak dalece se asi nechá vyprovokovat. Ležel na zádech, ignoroval přitom její pobouřené polknutí a čekal, jak dlouho bude trvat, než povolí a řekne mu, co chtěl vědět.

A opravdu to chtěl vědět, což bylo překvapivé zjištění. Abbie Marshallová není jeho obvyklý typ, ale něco na ní je...

Ani se zavřenýma očima neměl Jack problém představit si tvar jejího obličeje s dětsky hebkou pokožkou a popraškem pih. Ženy, s nimiž běžně randil, by se nenechaly s pihami vidět ani v rakvi, nechaly by si je oškrabat nebo vybrousit. Ústa měla široká a přitažlivá, s dokonale souměrnými zuby jako ten, kdo strávil roky s rovnátky.

Obličej jí rámovaly krátké vlasy, které zvýrazňovaly oči. Dovolil si malou fantazii, jak jí projíždí prsty lesklými tmavými vlasy, s bezpečným vědomím, že nebude zápolit s půl kilem příčesků a vlasových preparátů. „Nesahat na vlasy“ byla mantra jeho přítelkyň.

A ty oči: velké, zelené a sršící zvídavostí a inteligencí. Ano, je to žena, která by se mu postavila, kdyby na to přišlo. Bavil ho záblesk nepřátelství mezi nimi a za jiných okolností by celou záležitost s radostí dovedl dál.

Ale je to novinářka. Už to je dost hrozné, dokonce i bez toho vybroušeného přízvuku, který typicky rozeznával u zazobaných rodin. S takovou ženou už se nikdy nezaplete. Má za sebou pernou lekci.

Slyšel, jak se nadechla.

„Pane –“

Otevřel na ni jedno oko, zavrtěl hlavou a zase ho zavřel. Slečna Marshallová se musí naučit, že jestli s ním chce udělat rozhovor, musí hrát podle jeho pravidel a odpovídat na jeho otázky. Jeho zájem o její odpověď je vedlejší.

Nakvašeně vydechla a on nedokázal odolat a usmál se. Musela to vidět, protože vydechla ještě hlasitěji, ale odmítala mluvit.

Předchozích šestatřicet hodin ho postupně dostihlo a navzdory hučení motoru usnul.

Vzbudilo ho nepravidelné prskání motorů. Otevřel oči a rozhlédl se po kabině. Nezjistil nic neobvyklého. Kev a Zeke měli hlavy u sebe nad iPadem a Abbie byla schoulená na svém sedadle, s nohama složenýma pod sebou tak, jak on by nikdy nesvedl. Když vyhlédl z okýnka, motory vypadaly normálně. Ale – zamračil se – letí blíž mrakům, než by čekal.

Motor znovu zakašlal a jemu se vzadu na krku naježily vlasy. Vstal a zamířil do pilotní kabiny. Impulsivně zapnul přes Abbie bezpečnostní pás, než vyrazil.

Probudila se a zamračila se na něj. „Co to děláš?“

Zněla rozmrzele, chtěl se usmát, ale o slovo se hlásil instinkt. „Zůstaň tady a nech si pás zapnutý.“

„Od tebe rozkazy neberu.“

„Tenhle ber.“ Neměl čas vysvětlovat svůj neklid.

„Jako bych někam šla,“ řekla, ale zase se usadila, pás stále přes sebe.

Jack vyrazil kupředu, všiml si zřetelného sklonu podlahy trupu letadla. Něco se děje.

Pilotní kabina byla maličká, ani ne tak místnost, jako spíš sedadlo se spoustou elektroniky za zástěnou a prostor pro jediného pilota. Jack zástěnu silou odsunul a zeptal se: „Děje se něco?“

Pilot, muž se stříbrnými vlasy a brunátnou pokožkou, byl bledší, než si Jack pamatoval. Tvář měl lehce pokrytou potem a rty namodralé. „Není mi moc dobře,“ zamumlal. Svíral knipl, ale jako by ignoroval naléhavá blikající červená světla.

Před zděšenýma Jackovýma očima povolil sevření a čumák letadla o několik stupňů klesl.

„Máte aspirin? Mám trochu bolesti.“ Pilot si třel hrudník, silně si na něj tlačil, než zase popadl knipl. Muž měl oči přilepené k obloze, ale přístroje ignoroval. Ještě víc zbledl a po tváři mu tekl pot.

„Kde máte léky?“ zeptal se Jack. Prosím, ať má léky, které to vyřeší.

Pilot zamumlal: „Jaké léky?“

2

Do hajzlu! I Jack svým nezkušeným pohledem poznal, že pilot dostal infarkt. Razil si cestu zpátky do kabiny. „Kde je lékárnička?“ zeptal se do neurčita. Měl by tam být aspirin.

Kev odpoutal svou pozornost od iPadu. „Cože?“

„Lékárnička. Potřebuju aspirin.“

„Mám nějaký paracetamol,“ řekla Abbie. Pohnula se, aby si rozepnula pás.

„Zůstaňte, kde jste,“ řekl Jack a podal jí batoh. Netušil, jestli to k něčemu bude, ale bylo to lepší než nic. Prohrabala se hromadou oblečení, včetně interesantních krajkových kalhotek, a podala mu blister, v němž už dvě tabletky chyběly. „Díky.“ Popadl svou láhev ledového čaje, aby to měl pilot čím spláchnout. Čaj už zteplal, ale na tom nezáleželo.

„Co se děje?“ zeptala se Abbie, když vyrazil zpátky k pilotní kabině.

„Nic,“ odpověděl nevrle. Nikdo další si zřejmě ničeho neobvyklého nevšiml a on neměl v úmyslu způsobit paniku tím, že jim to řekne.

Když se vrátil, pilot měl tvář zšedlou a lapal po dechu. Ruka na kniplu sebou trhla a on se sesunul dopředu. Hlavou do něčeho narazil a letadlo se otřáslo. Jack ho posadil, aby do něj nacpal prášek, ale bylo příliš pozdě. Pilot přestal dýchat a letadlo mířilo skrz mraky dolů k zemi.

Do hajzlu. Do hajzlu. Do hajzlu. To není dobré. Jack se zuřivě snažil rozpomenout na hodiny létání, které absolvoval kvůli Smrtícím letům 3. První věc byla dostat letadlo pod kontrolu. Bylo třeba ho vyrovnat a znovu nabrat výšku. Odstrčil pilota z jeho místa. Muž se naklonil dopředu, čímž uvolnil místo, ale pořád blokoval nožní pedály a další přístroje. Pokusil se ho odtáhnout, ale byl zaklíněný na místě. Tohle bude zlé.

Jack seděl před kontrolkami, popadl knipl a zatáhl jím dozadu, čímž zvedl čumák malého letadla vzhůru.

Jaká je frekvence nouzového volání – 121,5? Jakmile nabere bezpečnou výšku, zavolá o pomoc.

Zápolil, aby udržel knipl zatažený dozadu, ale pilot musel něco mačkat, protože letadlo dál klesalo a zatáčelo doleva. Klesli do mraků a před Jackem se otevřel výhled na bílou záplavu. Mraky dokonce tlumily hluk motorů. Kdyby se rychle neměnila čísla na výškoměru, všechno by působilo podivně klidně.

Jack prošel všechny nadávky, co znal, a pak to vzdal. Raději zápolil s gravitační silou. Oči mu zvlhly, jak hleděl do bílé deky a snažil se rozeznat, co je pod nimi.

Bezpochyby ztroskotají. Jedinou otázkou zůstává, jestli z té havárie vyváznou.

Bílá bez varování ustoupila zelené. Během jediného okamžiku se vynořili z mraků a letěli přímo nad korunovou klenbou deštného pralesa. Jack zápolil s kontrolkami a snažil se letadlo držet v poloze, dokud neuvidí místo k přistání.

Stromy byly přímo pod ním, tak blízko, že by přísahal, že některé z nich poškrábaly spodek letadla. Neexistoval způsob, jak tu přistát. Zkontroloval vzdušnou rychlost. Tři sta dvacet kilometrů za hodinu. Brzy z nich zbude jen mastný flek.

Cosi napravo upoutalo jeho pozornost. Mezera v zeleni. Naklonil letadlo v naději, že by to mohla být řeka. Když jeden pilot dokázal přistát na Hudsonu, on to zvládne taky. Bože, je to ještě lepší než řeka. Byla to malá nouzová přistávací plocha, bezpochyby vymýcená obchodníky s drogami. Nadechl se; dokáže tu s letadlem přistát.

Naklonil letadlo ještě víc, aby získal větší vzdušný prostor, než začne klesat. „Všichni se připoutejte,“ zakřičel do letadla. „Jdeme k zemi a bude to drsné přistání.“

Ignoroval křik ostatních, kteří na něj poděšeně volali. Mrtvá váha pilota mu tlačila na paži, když vyrovnal letovou dráhu k přistání. Jack se do muže zapřel ramenem a snažil se dostat ke kontrolkám. Uvolnil plynový pedál a snížil rychlost, přičemž se pokoušel zkoordinovat letadlo s letovou dráhou. Byla tak malá, že to bylo jako provlékat nit jehlou.

Země se k němu rychle blížila, rychleji, než čekal. Zaklel a snažil se držet čumák letadla vzhůru. Kola jsou dobrá, vysunout podvozek. Sklonit křídla, snížit rychlost, co ještě? Příliš pozdě uviděl, že je přistávací plocha zničená. Vedl přes ni masivní příkop, který měl zajistit, že v něm ztroskotá každé letadlo, které se tu pokusí přistát. Zuřivě tahal za knipl ve snaze vyhnout se příkopu, který kola zasekne, a letět dál do lesa.

Letěli příliš velkou rychlostí. Jack sešlápnul brzdy, ale nestihl to, než narazili do stěny zeleně. Mohl se jen pokusit řídit, aby se čelně nesrazili s jedním z obřích stromů, které se pnuly až k mrakům.

Náraz křídla do menšího stromu ho téměř převrhl a brzy následoval další. Takže odsud neodletíme. Málem ho oslepila vegetace deroucí se dovnitř okýnkem v pilotní kabině.

Měli štěstí, že nenarazili do ničeho pevnějšího, co by je rozdrtilo. Rychlost klesala a Jack začal doufat, že z toho vyváznou živí.

Letadlo se naklonilo dopředu, Jack ztratil rovnováhu a narazil hlavou do přístrojové desky. Jenom díky letitému tréninku nenarazil přímo do okýnka, což byl nyní nejnižší bod pilotní kabiny. Z letadla slyšel jekot a bolestný výkřik.

Když se Jack postavil na nohy, spatřil, že balancují nad jakousi roklí. Byli blízko jejího okraje a jenom jedno křídlo zachycené za strom je zachránilo před zřícením na samé dno.

Jack byl celý zpocený a nevšímaje si potůčku krve, který mu stékal po krku, vyrazil do útrob letadla. Podlaha byla nakloněná v nebezpečném úhlu, ale když se přidržel opěradel sedaček, mohl postupovat dovnitř.

Abbie a Kev byli připoutaní v sedadlech, oba úplně bledí, ale v bezpečí. Zeke Bryan ležel na zemi, držel se za paži a fňukal. Neměl zapnutý bezpečnostní pás. Ten kretén neudělal, co mu řekl.

„Zeke? Jak moc jsi zraněný?“ zeptal se a snažil se posoudit jeho stav.

Starší muž se na něj nazlobeně díval. „Zlomil jsem si ruku, ty debile.“ Jednou rukou si něžně držel paži. „Na co sis tam sakra hrál? Ztroskotali jsme kvůli tobě?“

„Pilot dostal infarkt,“ řekl Jack stručně. Na vysvětlování neměl čas. „Musíme se odsud hned dostat.“

„Ani se nehnu. Nevidíš, že jsem zraněný?“ Zeke zněl spíš jako nedůtklivé dítě než přední hollywoodský agent.

Jack měl v okrajích rozmazané vidění a hlava ho bolela jako čert. „Fajn, zůstaň si tady, a až se letadlo zřítí dolů, můžeš letět s ním.“

„Zřítí? O čem to tu mluvíš?“

„Jsme nad roklí a pod námi je pořádná jáma. Jestli to křídlo nevydrží, spadneme dolů. Myslím, že je to vodní propust a při dalším dešti nás to spláchne. Je čas odsud vypadnout.“

Jack došel ke dveřím. Zapřel se jednou nohou o podlahu a druhou o stěnu, aby je mohl otevřít. Odhadoval situaci. Budou muset vyšplhat z letadla, seskočit na zem a pak se vyškrábat po jednom břehu propasti do bezpečí lesního podrostu. Jo jo, bude to sranda.

„Jak jste na tom všichni?“ zeptal se. To poslední, co potřebuje, je mít na krku hysterickou ženskou, ale je to Zeke, kdo zrychleně dýchá a mění barvy. „To nejtěžší je za námi, teď se odsud musíme jen dostat a budeme v bezpečí,“ lhal, věděl, že nejtěžší bude zůstat naživu.

Než stačil říct cokoli dalšího, Zeke se do toho vložil. „Ne, já nejsem v pořádku. Jsem zraněný. Mám zlomenou ruku. Potřebuju odvézt do nemocnice.“

„Do nějaké tě dostaneme, jakmile to půjde. Nejdřív musíme odtud pryč.“ Pokynul Abbie. „Dámy první.“

„Na to zapomeň,“ řekl Zeke. „Jsem zraněný. Ona ne. Musím se odsud dostat a co nejdřív vyhledat lékaře.“

Abbie pokrčila rameny. „Mně to nevadí.“

…

Table of Contents

1

2