Hana Marie Körnerová: Pán hor VI.

Vydání čtvrté, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 2018 Hana Marie Körnerová

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2209. publikaci

Odpovědná redaktorka a korektorka Květuše Sajnerová

Ilustrace na přebalu © 2018 Martina Černá

Přebal a vazba © 2018 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0924-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0925-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Hana Marie Körnerová

PÁN HOR

VI.

Rub a líc lásky

Kapitola 1

Setkali se na jaře roku 1889 v Paříži. Hugo Berthier, Marseillan, dvacetiletý studující ekonomie, a devatenáctiletý Frederic Neville z Barfleuru, student medicíny. Sblížila je společná vášeň – automobily. V létě téhož roku už bylo jejich přátelství tak hluboké, že Frederic pozval Huga na prázdniny na Barfleur s tím, že polovinu toho času stráví v Saint Louvois u Maxmiliána de Braie. Maxmilián, který propadl automobilům už před lety, teď připravoval s hrabětem de Dion závody.

Hugo Berthier na Barfleuru i v Saint Louvois brzy zdomácněl. Patřil k lidem, kteří dokážou bavit celou společnost, a navíc se ukázalo, že je také neobyčejně zdatný jezdec i mechanik. Frederic, který zdaleka nedosahoval jeho schopností společenských ani technických, ho v hloubi duše obdivoval. Někdy dokonce tak, že zapomínal, že Hugo je o pouhý rok starší než on sám. Zřejmě na to zapomínali i ostatní, neboť v Saint Louvois se s Hugem jednalo jako s mladým mužem, kdežto Frederic byl rodinou považován za odrostlejší dítě. Přitom si oba už tehdy byli fyzicky neobyčejně podobní – stejně nadprůměrně vysocí, stejně urostlí. Většina cizích lidí je rozeznávala pouze podle barvy vlasů. Frederic byl tmavovlasý jako většina jeho rodiny, Hugo téměř plavý. Hugo působil suverénně, až vyzývavě, a pokud spolu byli ve společnosti, strhával na sebe veškerou pozornost krásnějšího pohlaví. Frederic, uzavřený a občas zasmušilý, vypadal jako morous. Vedle Huga se jeho osobnost zcela ztrácela, ale nezdálo se, že by mu to vadilo. Netoužil vyniknout a být středem pozornosti. Ke štěstí mu stačilo stát v pozadí a bavit se Hugovými úspěchy.

Frederic Neville, adoptivní syn Michèle a Christiana de Braie, byl laskavý, zdvořilý a čestný mladík.

Maxmilián de Braie měl tohoto svého prasynovce rád, mnohem raději než jeho sestru Denisu, kterou rodiče adoptovali také. Denisa, podle mínění valné části rodiny povýšená a pokrytecká slečna, se minulého roku vdala a odešla z kraje. Maxmilián byl Fredericovi svým způsobem vděčný za to, že kdysi, po jeho nešťastném souboji a následném odchodu z domova, zaujal na Barfleuru jeho místo. Nebýt Frederica, nesla by tehdy matka dlouholeté odloučení od syna velmi těžce.

Frederic a Denisa – dva sirotci z Montignacu, které si hraběnka Michèle kdysi přivezla domů, aby je vytrhla z bídy a života bez jakékoli perspektivy, k němuž byli svým postavením v rodině předurčeni. Dětem se na Barfleuru dostalo tepla domova, moře lásky a v neposlední řadě také vzdělání. Denisa to všechno považovala za zcela samozřejmé, Frederic byl vděčný a snažil se Michèle oplácet důvěrou a láskou. Měla ho mnohem raději než jeho sestru a on to v hloubi duše věděl a byl na to hrdý. K hraběti Christianovi – svému adoptivnímu otci takovou důvěru neměl. Občas se spolu dokonce střetli – zvláště v době dospívání. A nejhorší to bylo tehdy, když hrabě Christian rozhodl, že Frederic půjde studovat medicínu jako kdysi on. Postavil se tak proti chlapcovu přání stát se inženýrem, studovat techniku jako Maxmilián.

Frederic se nakonec podvolil, ale celý první rok studia v sobě živil pocit křivdy, že se musel vzdát vysněného povolání. Jak ale plynuly měsíce, jeho názor se měnil. Medicína ho uchvátila. Držet v rukou klíč k lidskému zdraví či dokonce životu bylo zajímavější, než si zpočátku představoval. Navíc mu Christian ještě předtím, než se zapsal na univerzitu, řekl:

„Stát se v této době inženýrem, je dost nejisté. Jako lékař se uživíš vždycky. Když ne doma, tak v koloniích. A jednou se sám živit budeš muset. Já tě budu podporovat, dokud to půjde, ale na bezstarostný život to nestačí. Za pár let se postavíš na vlastní nohy. A když pak budeš chtít a budeš mít na to čas a prostředky, nikdo ti nebude bránit, aby ses zaobíral technikou jako svým koníčkem. Nic jiného to stejně není. Ty vaše automobily nemají žádnou budoucnost.“

S tímto proroctvím zůstal hrabě Christian osamocený, neboť ve Vlaštovčím domě se všechno točilo hlavně kolem automobilů. Maxmilián nevlastního bratra pouštěl k výkresům i do dílny a dokonce z něj vychoval i dobrého jezdce. To všechno bylo ale předtím, než s sebou Frederic poprvé přivedl Huga Berthiera. Ukázalo se, že Hugo je i na tomto poli lepší. Jako mechanik, i jako jezdec. Frederic zůstal v jeho stínu. Zpočátku mu to vůbec nevadilo, byl zvyklý uznávat Hugovo prvenství. Všechno se ale změnilo v den, kdy se konaly závody. Tehdy poprvé pocítil cosi podobného žárlivosti, možná i zášti.

Závody se konaly na konci srpna a sešlo se na nich nebývalé množství lidí. Byla to událost, kterou si nikdo z okolí nechtěl nechat ujít. Vzhledem k oblibě nového sportu se sem sjelo početné obecenstvo i ze vzdálených míst.

Frederic se ten den cítil unavený. Dlouho do noci pracoval s mechaniky na součástce, kterou den předtím vymyslel a zdokonalil Hugo. Do postele se vůbec nedostali, on sám se natáhl na pohovku v jednom z hostinských pokojů Vlaštovčího domu a dopřál si pouhou jednu hodinu spánku. Teď bloumal mezi davy diváků a marně se snažil vzkřísit nadšení, které ho ještě včera cele pohlcovalo. Vypařilo se. Držel se opodál, nelákalo ho motat se kolem vozů a vzbuzovat obdiv přihlížejících. Tu výsadu rád přenechával Hugovi. Při závodech se většinou k vozům vůbec nepřibližoval, obyčejně dělával společnost Maxmiliánově manželce Isabelle. Jenže ta dnes zůstala doma. V rodině se šuškalo, že Isabella čeká další dítě. Maxmilián ji choval jako v bavlnce, nejraději by ji držel jen v parku kolem Vlaštovčího domu. Námaha spojená s cestováním na závody mu připadala příliš nebezpečná. A Isabella se podvolila; Frederic dobře věděl, že ji závody vůbec nezajímají, jezdila na ně jen proto, aby udělala radost svému muži.

Bez krásné a chytré Isabelly se Frederic nezřízeně nudil. Jeho špatnou náladu posílilo i to, že start byl (jako obvykle) již poněkolikáté odložen. Loudal se teď kolem závodiště, pečlivě se vyhýbaje davům, a dostal se tak až za improvizované tribuny, kde bylo téměř liduprázdno. Všichni se tlačili blíž k podívané.

Krajina kolem Saint Louvois je rovná jako stůl a převážně písčitá a slunce ji už od rána spalovalo svými paprsky. Panovalo nesnesitelné vedro. Před chvílí pokropili rozjezdovou dráhu, ale Frederic věděl, že hned po startu tu stejně bude tolik prachu, že se všichni budou zalykat.

„Promiňte, pane, kde bychom našli pana Berthiera?“

Byl tak zamyšlený, že mu chvíli trvalo, než pochopil, že otázka byla adresovaná jemu. Teprve když ji nesmělý hlas zopakoval, trhl sebou a vzhlédl.

Hlas patřil starší dámě, drobné a štíhlé a vzdor horkému dni oblečené do černých šatů, upnutých vysoko ke krku a s nabranými dlouhými rukávy. Vypadala právě tak nesměle, jak nesměle zněl její hlas.

„Samozřejmě, madam,“ vzpamatoval se. „Rád vás k němu zavedu.“

Ustoupil, aby mohla projít, a teprve pak zaregistroval dívku, která stála za ní. Dívala se přímo na něho, a proto si nejprve všiml jejích očí. Hlubokých a jakoby zasněných a tak tmavých, že nedokázal určit, zda jsou hnědé, nebo černé. Každopádně měly sametový lesk a on se v nich na okamžik utopil. Na ten jediný krátký okamžik, než si uvědomil, že na ni velice neslušně civí a že přitom určitě nevypadá duchaplně.

Nenápadně se usmála, možná ji pobavil jeho obdivný pohled, a ten úsměv Frederica konečně vzpamatoval.

„Prosím, madam, prosím, slečno.“

Vedl je oklikou na tribunu vyhrazenou rodinným příslušníkům a čestným hostům. Pokaždé, když jim pomáhal přes obtížně schůdná místa, ulpěl pohledem na dívčině tváři. Její průvodkyni už ani nevnímal. Usadil je na tribuně a spěchal dolů, aby zpravil Huga o tom, jak kouzelná návštěva ho čeká.

Na přítele to neudělalo žádný dojem. Otřel si čelo rukou zašpiněnou olejem a krátce mávl dívce, která ho dychtivě vyhlížela.

„To je Anna,“ otočil se k Fredericovi. „Moje snoubenka. Určitě jsem ti o ní říkal. Ne? No tak jsem asi zapomněl. Nechápu, co tu dělá. Jak ji napadlo sem přijet. Taková dálka, a pro nic za nic. Já na ni nemám čas. Vidíš to sám. Dělej jí, prosím tě, chvíli společnost. Pokud tě to ovšem neobtěžuje.“

„Ne, neobtěžuje,“ odvrátil Frederic hlavu. V tu chvíli měl chuť Huga udeřit. Poprvé v životě. Otočil se a zamířil na tribunu, kde ho uvítal dívčin zklamaný pohled.

Má ve všem větší štěstí, pomyslel si, když dívce vysvětloval, že Hugo přijde hned, jen jak se zhostí svých povinností.

Odvrátila se a zřejmě ho přestala vnímat. Uvědomil si, že pro ni vůbec neexistuje, veškerá její pozornost patřila pouze Hugovi.

Tak se seznámil s Annou Lavallovou.

Ve Vlaštovčím domě, kam Maxmilián po vyhraném závodě všechny pozval, vládlo obrovské nadšení a rozjaření. Všichni byli jako opilí úspěchem Maxmiliánova vozu, a jak večer postupoval a láhve šampaňského se prázdnily, vykazovali někteří páni známky opilosti skutečné. Hugo byl, bohužel, mezi nimi.

Frederic nepil. Neměl chuť. Dnes tedy rozhodně ne. Pozoroval Huga a Annu a dával pozor, aby si toho nevšiml nikdo jiný. Podcenil ale Isabellu, té jeho pohledy neunikly. Jako vzorná hostitelka věděla o všem, co se u stolu šustlo, a jako žena přitom litovala mladou Annu, která byla v očividných rozpacích nad chováním svého snoubence. Isabella jako jediná totiž nesdílela všeobecné nadšení pro Huga Berthiera a považovala ho od samého počátku za neomalence, který jen dobře maskuje svou skutečnou povahu naučeným společenským vystupováním. Teď, když se napil, společenská slupka odpadla.

Isabella si ošklivila všechny hrubce a hulváty bez rozdílu původu. Viděla totéž co Frederic, kterému neuniklo, že Anna se několikrát zatvářila zděšeně a pokusila se od Huga odsednout. Bylo nad slunce jasné, že ji pod stolem obtěžuje.

Frederic nakonec odešel, bylo pro něho stále nesnesitelnější setrvávat v Hugově společnosti. Seběhl do parku a vydal se k jezeru. Bloumal po břehu dobrou hodinu, než se konečně odhodlal k návratu. Myšlenky na Annu ho znepokojovaly, dosud nikdy na něho žádná dívka nezapůsobila takovým dojmem. Nechápal, jak se k ní Hugo může chovat tak hulvátsky. Kdyby on byl snoubencem takové dívky, dovedl by k ní vzhlížet jako ke svatému obrázku. Hugo musel být skutečně slepý.

Mladík zabraný do myšlenek došel až pod hlavní terasu, když si povšiml stínů na cestičce a zaslechl tichý, naléhavý šepot. Zastavil se. Okamžitě poznal, že je to Hugo s Annou, a první jeho myšlenkou bylo, že ho tu nesmějí vidět. Otočil se, aby se tiše vrátil k jezeru, ale zarazilo ho tiché zaúpění a prosebný hlas:

„Ne, prosím tě ne, měj přece rozum…“

Neuvažoval. Několika skoky byl u nich a odtrhl překvapeného Huga od bránící se dívky. Už v té chvíli si uvědomil, že udělal hloupost.

Stál mezi nimi a oni se na něho nechápavě dívali. Hugo navíc rozzlobeně a Anna se studem, protože ji přistihl v ponižující situaci. Rukou si mechanicky upravovala rozcuchané vlasy a shrnovala výstřih sesmeknutý k jedné straně.

„Zbláznil ses?“ zařval Hugo a Frederic měl v tu chvíli pocit, že je to pravda. Zvlášť po tom, co Anna zvedla hlavu a tichounce řekla:

„To jste neměl, pane Neville.“

Ano, zbláznil se, protože jenom blázen se může plést mezi milence nebo snoubence při jejich rozmíškách. Žárlivý blázen.

Pustil Huga, jako by se spálil, otočil se a vyběhl po schodech nahoru. Ještě té noci opustil tajně Vlaštovčí dům a vrátil se na Barfleur.

Ke druhému setkání s Annou došlo na podzim v Paříži. Hugo byl ještě v Marseilli u rodičů; Fredericovi to mezi řečí sdělil při odjezdu Maxmilián. Proto Frederic ani ve snu nepředpokládal, že Anna může být v Paříži. Doslova se srazili před vchodem obchodního domu, kde vznikla tlačenice mezi vcházejícími a vycházejícími, a Frederic, který šel náhodou kolem, se do ní v zamyšlení připletl. Když ho dav přitiskl k jakési ženě, chtěl se okamžitě omluvit, ale jakmile zvedl hlavu a setkal se s tmavýma očima, slova omluvy se mu rozplynula na rtech.

„To jste vy?“ řekl překvapeně, ale s takovou radostí, že mu rázem odpustila i to, že jí pošlapal střevíčky. Dav je tiskl k sobě spolu s desítkami jiných lidí, ale Fredericovi to bylo od této chvíle jedno, pociťoval dotyk jejího těla jako něco úžasného a neopakovatelného; okamžitě mu došlo, že takhle blízko ji už nikdy nebude mít. Bylo to stejné jako objetí a objímat Hugovu snoubenku mohl dosud jenom ve snu. Bylo mu téměř líto, když se zřízencům podařilo dav rozdělit a on se ocitl s Annou na prázdném chodníku.

„Můžu vás někam doprovodit?“ zeptal se a přál si, aby řekla ano, ačkoli to nemohl v dané chvíli očekávat. Dívka jako ona nechodila přece po Paříži sama.

Začala se rozhlížet kolem a vysvětlovat, že se v obchodním domě ztratila své tetě. Prostě ji v davu od ní oddělili a ona se rozhodla počkat raději venku, aby se neminuly. A sotva vyšla ven, dostala se do chumlu na chodníku.

„Dnes tu je opravdu strašný zmatek, vyhlásili výprodej a lidé se chovají, jako by se tu něco rozdávalo…“

Zmlkla a Frederic se přistihl, že se dívá na její rty, aniž vnímá, co vlastně říkají.

„Promiňte,“ usmál se a jeho tvář se jako zázrakem proměnila. Už vůbec nevypadal zasmušile.

„Přece nebudete stát na chodníku a čekat na ztracenou tetičku jako školačka. A hledat ji uvnitř – to považuji za zpozdilé. Při rozloze obchodního domu se určitě minete. Mám lepší nápad. Hned tady naproti,“ ukázal rukou, „je malá kavárna. Směl bych vás pozvat na šálek kávy nebo třeba čaje? Z okna uvidíme na vchod a hned, jak se tetička objeví, doběhnu pro ni. Dnes je studený den, šálek něčeho teplého vám udělá určitě dobře a tetičce také.“

Zvedla hlavu a on měl možnost podruhé sledovat, jak podivuhodně se šíří jemný úsměv po její tváři. Uměla se usmát okouzlujícím, téměř tajemným úsměvem.

„Nezdá se mi, že by byl dneska právě studený den.“ Podívala se na oblohu bez mráčku, kde svítilo mdlé podzimní slunce.

„Ale vaše výmluvnost mě zdolala. A také mě začaly bolet nohy. Když tetička nakupuje, je to vždycky nekonečné a strašně únavné.“

Právem to pokládal za souhlas a nabídl jí rámě, aby ji převedl přes ulici.

Než je číšník usadil u stolku před oknem a přinesl objednanou kávu a zákusky, bavili se o hloupostech, jen tak, aby nevyschl tok konverzace. Přesto Frederic poznal, že se mu dívka chystá něco důležitého povědět. Vycítil její napětí, nerozhodnost a váhání.

Nakonec to řekla. Položila lžičku a zadívala se mu do očí hlubokým pohledem, pod nímž byl zcela ztracený.

„Chtěla bych se vám omluvit za tu scénu ve Vlaštovčím domě,“ řekla tiše. „Je mi líto, že jste musel být jejím svědkem a že jste si tak špatně vyložil…“

Nemohla nalézt další vhodné slovo, zmlkla a po tváři se jí rozlil ruměnec. Téma jí bylo stejně trapné jako jemu, ale zřejmě si myslela, že mu dluží vysvětlení. A také chtěla omluvit Huga, neboť ho milovala a nesnesla, aby si o něm myslel někdo něco špatného.

To všechno Frederic vyčetl z jejího váhání a byl by raději, kdyby mlčela, protože cítil vinu a stud za Huga, který Annu zdaleka nemiloval tolik jako ona jeho.

„Je mi to líto,“ pokračovala dívka, ale oči nechala sklopené. Zvedla lžičku a mechanicky začala znovu míchat vystydlou kávu.

„Hugo se ten večer trošku opil, koneckonců je to pochopitelné, měl takovou radost z vítězství. A já, já nemám ráda pach vína, vadilo mi, že mě chtěl políbit…“

Teď už byla rudá nejen ve tváři, ale i na hrdle, pokud ho mohl pod skloněnou hlavou vidět.

„Já chápu, že jste mě chtěl bránit, a vážím si toho, ale opravdu nebylo před čím…“

Věděl, že to není pravda, tenkrát nešlo jenom o polibek, Hugo se choval neomaleně a dokonce použil násilí. Ale pokud Anna trvala na své verzi, byl by blázen a hulvát, kdyby jí to vymlouval. Nechtěl být ani tím, ani oním.

Zlehka položil dlaň na její chvějící se ruku, která si pořád pohrávala se lžičkou.

„Já si vážím vaší důvěry, slečno Anno,“ řekl tiše. „Jsem rád, že jste mi to vysvětlila.“

Nebyl. A ona to věděla.

„Přeji si, abyste pochopila, že jsem vaším přítelem a že vás budu bránit proti všemu, co by vás mohlo ohrozit.“

Zvedl ruku, kterou ještě pořád držel v dlani a políbil ji. Nikdy předtím to neudělal. Teď to zcela přirozeně vyplynulo ze situace. Ještě nikdy nepolíbil ruku žádné ženě. Při oficiálních příležitostech se políbení ruky jenom naznačovalo, dotknout se rty pokožky už znamenalo něco víc, něco osobního, důvěrného.

Anně chvíli trvalo, než se vzpamatovala a jemně ruku vyprostila. Přitom si ani jeden z nich nevšiml, že ze dveří obchodního domu vyšla drobná stará dáma v černém a znepokojeně se rozhlíží na všechny strany. Stála tam hodnou dobu, a teprve když pochopila, že se rozhlíží marně, drobnými rychlými krůčky se vydala po chodníku směrem k hotelu, kde byly s neteří ubytovány.

Než se ti dva u kavárenského stolku vzpamatovali natolik, že byli zase schopni vnímat okolí, stará dáma už dávno zmizela.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Rub a líc lásky

Kapitola 1

Návrat domů