Gabriel Tallent

MY ABSOLUTE DARLING

Copyright © 2017 by Gabriel Tallent By arrangement with the author.

All rights reserved.

Translation © 2018 by Alojz Keníž

Jacket design © 2018 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6210-2

Venujem Glorii a Elizabeth

PRVÁ KAPITOLA

Starý dom sedel na kopci ako na zadku, odlupovala sa z neho biela farba, arkierové okná a vretenovité drevené zábradlie obrastali popínavými ružami a sumachovcom. Odnože ruží sa ťahali po latkách, postupne ich vytrhávali a teraz viseli spletené v trstine. Kamienkami vysypaný príjazd pokrývali použité nábojnice pokryté medenkou. Martin Alveston vystúpi z nákladnej dodávky, v kabíne sedí aj Dračica, ale nepozrie na ňu, prechádza po verande, na drevenej podlahe kanady duto klopocú, obrovitý chlap vo flanelovej košeli a leviskách otvorí posúvacie sklené dvere. Dračica čaká, počúva tlkot motora a po chvíli sa poberie za ním.

V obývačke jedno okno zadebnili, k rámu priskrutkovali plech a dvojcentimetrovú lepenku, na ňu pripevnili terče. Zhluk guliek je taký tesný, akoby niekto medzi ne vystrelil náboj s priemerom dva centimetre a odpálil stred, jagajú sa v zubatých dierkach ako voda na dne studne.

Na starom sporáku otecko otvára plechovku fazule, zápalku škrtne o palec, aby zapálil horák, ten zabliká, pomaly sa preberá k životu a na pozadí tmavých sekvojových stien, nenalakovaných skriniek, zamastených pascí na potkany horí oranžovým plameňom.

Zadné dvere na kuchyni nemajú zámku, len diery pre guľu so závorou, Martin ich kopnutím otvorí a vyjde na nedokončenú terasu, hranoly bez latiek oživené jašteričkami a obrastené ostružinami, cez ne prerastá praslička a mäta mäkká so svojím broskyňovým ochlpením a typickým kyslastým pachom. Martin sa rozkročmo postaví na hranoly, vezme panvicu z miesta, kam ju na vytrhnutú latku zavesil, aby ju medvedíky čistotné dočista vylízali. Kohútik otvorí zhrdzaveným vidlicovým kľúčom a do liatinovej panvice pustí vodu, odtrhne zopár prasličiek a problémové miesta vyšúcha. Vzápätí sa vráti do domu a postaví ju na horák, voda syčí a prská. Otvorí tmavú olivovozelenú chladničku, vyberie dva kusy mäsa zabalené do mäsiarskeho baliaceho papiera a z puzdra na opasku vytiahne nôž, utrie ho o stehno levisiek, každý kus napichne a po jednom hodí do panvice.

Dračica sa zadkom vyšvihne na kuchynský pult – na zrnité sekvojové dosky, na klince obkolesené odtlačkami od kladiva. Spomedzi odhodených plechoviek vyberie pištoľ a natiahne ju, aby videla v komore bronz. Namieri a otočí sa, chce vedieť, ako zareaguje, no on len stojí, jednou veľkou rukou sa opiera o skrinku, unavene sa usmieva a ani sa neobzrie.

Keď mala šesť rokov, prinútil ju, aby si ako ochranu obliekla záchrannú vestu, povedal jej, aby sa nedotýkala horúcich vyhodených nábojníc, a učil ju otvárať záver na pištoli Ruger 22. Sedel za kuchynským stolom a opieral zbraň o rozložený uterák.

Starý otec na ceste z obchodu s alkoholom musel počuť výstrely, lebo prišiel, na sebe mal texasky, froté župan, kožené papuče s malými koženými strapcami, postavil sa do dverí a povedal: „Doparoma, Marty.“ Otecko sedel na stoličke pri Dračici, čítal Humov traktát Skúmanie morálnych princípov, obrátil knihu hore nohami, položil si ju na stehno, aby zachoval tvár, a požiadal ju: „Choď do svojej izby, zlatíčko.“ Dračica vŕzgavo vykročila po schodisku bez zábradlia, bez riadnych schodov, doštené stupne vyrezané zo sekvojových hrčí a schodnice zo starého dreva pre slabú údržbu praskali a krivili sa, klince sa vyťahovali, vytŕčali už tak vysoko, že by sa dali odstrihnúť, mĺkvi muži stáli pod ňou, starý otec sa díval na ňu, Martin sa bruškom ukazováka dotýkal pozlátených písmen na chrbte knihy. Aj na poschodí, keď ležala na lepenkovej posteli prikrytá armádnym ruksakom, počula, ako sa zhovárajú. Starý otec vravel:

„Doparoma, Marty, takto sa predsa dievčatko nevychováva,“ a otecko hodnú chvíľu nevravel nič, ale napokon odvetil: „Daniel, sme v mojom dome, na to nezabúdaj.“

Plátky mäsa jedia takmer mlčky, vo vysokých pohároch s vodou klesá piesok na dno. Na stole medzi nimi leží kôpka kariet so žolíkom na škatuľke. Jednu stranu tváre má vykrivenú do maniackeho úškrnu a druhá mu zamračene ovísa. Keď Dračica doje, odtisne tanier a otec ju sleduje.

Na štrnásť rokov je vysoká, stavaná ako žriebätko s dlhými nohami i rukami, širokými, ale štíhlymi bokmi a plecami, s dlhým a žilovitým krkom. Najpôvabnejšie sú jej modré oči, tvarom pripomínajú mandle, v tvári je trošičku chudá, má široké, vyčnievajúce lícne kosti a vykrivené zubaté ústa – nepekná tvár, vie, a navyše nezvyčajná. Vlasy husté a plavé, pramene vybielené od slnka. Pokožku posiatu medenými pehami. Po dlaniach, pod pazuchami a pod stehnami sa jej plazia zväzky modrých žíl.

Martin povie: „Prines slovníček, zlatíčko.“

Z ruksaku vytiahne modrý zošit a otvorí ho na strane, kde má slovíčka z tohto týždňa na precvičovanie, starostlivo si ich z tabule odpísala. Otec si položí ruku na zošit, po stole si ho pritiahne k sebe. Začne čítať slovíčka: „frapantný“ a pozrie na ňu. „Penalizovať.“ Takto prejde celý zoznam. Napokon povie: „Tu je to. Číslo jeden. „Medzera rád pracoval s deťmi.“ Zošit otočí naopak a posunie ho k nej. Dračica číta:

1. ___________ rád pracoval s deťmi.

Prezerá zoznam, prstami na nohách šúcha o podlahu. Otecko na ňu pozrie, ale ona odpoveď nevie. Pomôže jej: „Podozrivý, možno je správne slovo podozrivý.“ Otecko zdvihne obočie, a tak si slovo zapíše.

1. Podozrivý rád pracoval s deťmi.

Otecko potiahne zošit k sebe a pozrie doň. „Dobre, a teraz pozri na číslo dva.“ Opäť posunie zošit k nej. Ona pozrie na číslo dva.

2. ___________ prídeme neskoro na večierok.

Počúva, ako nosom dýcha, každý jeho nádych je pre ňu neznesiteľný, lebo ho má rada. Pozornosť sústredí na jeho tvár, na každý detail a pomyslí si, ty potvora, však to vieš, urob to, ty potvora.

„Pozri,“ povie otecko, „pozri,“ vezme jej ceruzku a dvoma zručnými ťahmi vyškrtne podozrivého a napíše pediatra. Znovu k nej posunie zošit a spýta sa: „Zlatíčko, čo je číslo dva? Už sme to preberali. Máš to tam.“

Pozrie na stranu, tá v celej izbe predstavuje vec absolútne najmenšieho významu, myseľ sa jej naplní netrpezlivosťou. Otecko zlomí ceruzku napoly, oba kusy položí pred zošit. Ona sa skláňa nad stránkou, myslí si, sprostosť, sprostosť, sprostosť, všetko je posraté. Otecko si nechtami prehrabe strnisko. „Dobre.“ Zohnutý od vyčerpania prstom prechádza po krvavom fľaku na tanieri. „Dobre, v poriadku,“ povie a bekhendom zošit odhodí na druhý koniec obývačky. „Dobre, v poriadku, to stačí na dnes večer, stačí – čo sa to s tebou deje?“ Pokrúti hlavou. „Nie, to je v poriadku, nie, to stačí.“ Dračica mlčky sedí, tvár jej zvierajú vlasy, otecko spustí sánku a vykrúti ju doľava, akoby si skúšal kĺb. Načiahne sa a položí pred ňu pištoľ. Vzápätí po stole pretiahne balíček kariet a spustí si ho do druhej ruky. Prejde k zadebnenému oknu, stojí pred terčmi prederavenými guľkami, zo škatuľky vyberie karty, vytiahne pikového dolníka a podrží si ho pri oku, ukáže jej prednú i zadnú stranu, kartu z profilu. Dračica sedí s rukami vyloženými na stole, hľadí na zbraň. Otec ju napomenie: „Nebuď potvora, zlatíčko.“ Stojí úplne nehybne. „Si obyčajná potvora. Chceš sa stať potvorou, zlatíčko?“

Dračica vstane, zaujme postavenie, pravé oko vyrovná s muškou. Vie, že mieri správne, keďže je jej okraj tenký ako britva – len čo zbraň nakloní dohora, povrch mušky sa zaleskne. Zreviduje okraj do tenkej línie a pritom si vraví, opatrne, opatrne, dievča. Z profilu karta predstavuje terč hrubý ako necht na palci. Priloží prst na dvojkilovú spúšť, nadychuje sa a vydychuje, kým nedýcha pravidelne, a pomaly zatiahne za tie dve kilá. Vystrelí. Horná polovica karty klesá k podlahe špirálovito ako javorové semeno. Dračica stojí nehybne až na chvenie, čo jej prebieha po ramenách. Pokrúti hlavou, pousmeje sa a snaží sa to zakryť, pery si nasucho pretrie palcom. Vtedy otec vytiahne ďalšiu kartu a podrží jej ju.

„Nebuď potvora, zlatíčko,“ povie a čaká. Keď sa nehýbe, okríkne ju: „Doparoma, na čo čakáš, zlatíčko?“

Palcom kontroluje úderník. Existuje spôsob, ako vycítiť, či zbraň držíte správne, a Dračica ten pocit skúma a hľadá chybu, okraj mieridiel s ryhou jej zakrýva tvár. Žiarivá zelená tríciová guľka mušky veľká ako jeho oko. Na zadržaný okamih sa jej pozornosť sústredí na cieľ, jeho modré oko stúpa po tenkom, plochom horizonte prednej mušky. Žalúdok sa jej dvíha a klesá ako rybe na háčiku, čo pláva do buriny, nehýbe sa, uvoľní kohútik, premýšľa, doriti, doriti, nepozeraj naňho, nepozeraj naňho. Zámerne pospája obe mušky na rozochvenú, nezaostrenú kartu. Vydýchne a vystrelí. Karta sa ani nepohne. Netrafila. Na doske s terčom vidí značku, na šírku dlane od neho. Zaistí zbraň a sklopí ju. Na mihalniciach sa jej z potu vytvorí čipka.

„Skús namieriť,“ povie otecko. Ona stojí úplne nehybne.

„Skúsiš ešte raz, alebo končíš?“

Dračica zaistí uzáver a od boku zdvihne zbraň k oku, vyrovná mušky na rovnaké medzierky svetla medzi prednou a zadnou, hlaveň taká pevná, že by na nej mohla stáť minca. Na rozdiel od karty, lebo tá sa pohybuje mierne hore-dolu. Na tlkot srdca reaguje nepatrným chvením. Mysľou jej prebehne, nepozeraj naňho, nepozeraj mu na tvár. Hľaď na prednú mušku, hľaď na horný okraj prednej mušky. V tichu po výstrele uvoľňuje kohútik, kým necvakne. Martin v ruke obracia nepoškodenú kartu, predstiera, že ju kontroluje, a povie: „Je to presne tak, ako som si myslel,“ odhodí kartu na podlahu, prejde k stolu, sadne si oproti nej, zdvihne knihu, ktorú otvorenú prevrátil na stôl, a skloní sa nad ňu. Na zadebnenom okne za ním dierky po guľkách vytvorili zhluk, aký by sa dal zakryť štvrťdolárom.

Stojí a díva sa naňho, kým jej srdce tri razy neodbije. Vypustí zásobník, z komory vyberie náboj, chytí ho do ruky, zaistí zbraň a položí ju aj so zásobníkom a nábojnicou na stôl vedľa svojho špinavého taniera. Nábojnica sa pregúľa do poloblúka a vydá mramorový zvuk. Martin si nasliní prst a prevráti stránku. Ona stojí a čaká, kedy sa na ňu pozrie, ale nezdvihne hlavu, a tak si pomyslí, je to všetko? Vyjde na poschodie do svojej izby, tmavej od nenalakovaného obloženia, cez posuvné krídla a rámy západného okna siahajú výhonky sumachovca.

V tú noc Dračica na lepenkovom lôžku pod zeleným vojenským spacím vakom a vlnenou dekou čaká a počúva, ako sa potkany v kuchyni hostia na špinavom riade. Sem-tam začuje klop, klop, klop, keď hlodavec vylezie na kopu tanierov a škriabe si krk. Zachytí, ako sa Martin prechádza z izby do izby. Na stenách visia samopal, automatická puška a brokovnica. Každá zodpovedá inej filozofii použitia. Šaty má na policiach starostlivo zložené, ponožky v lodnom kufri pri nohách postele. Raz nechala deku nezloženú a otecko ju na dvore zapálil so slovami: „Len zvieratá sa nestarajú o svoje príbytky, zlatíčko, len zvieratá sa nestarajú o svoje posraté príbytky.“

Ráno Martin vychádza z izby, na leviskách si zapína opasok, Dračica otvorí chladničku, vyberie z nej kartón vajíčok a pivo. Oteckovi hodí pivo. Fľašku si priloží k hrane pultu, odrazí vrchnák a postojačky pije. Flanelovú košeľu má na hrudi rozhalenú. Pri pití sa mu svaly na bruchu hýbu. Ona o pult rozbije vajce, v ruke ho zdvihne, rozpučí a obsah si pustí do úst, škrupiny odhadzuje do dvadsaťlitrového vedra na kompost.

„Nemusíš ma odprevádzať,“ povie a utiera si ústa.

„Viem,“ odvetí.

„Nemusíš,“ zopakuje.

„Viem, že nemusím.“

Odprevádza ju k autobusu, otec a dcéra kráčajú po vyjazdenej koľaji vedľa zeleného pása s kraslicou prostrednou. Na oboch stranách rastú kvitnúce ružice pichliača obyčajného. Martin si pri hrudi drží pivo, druhou rukou si zapína flanelovú košeľu. Spoločne čakajú na štrkovej odstavnej ploche lemovanej hostami a spiacimi buľvami ľuľkovca zlomocného. V kalifornskom hniezde červených makov. Pod nimi Dračica cíti vôňu na pobreží hnijúcich chalúh a úrodný pach ústia rieky dvadsať metrov od nich. V Buckhornskom zálive je voda bledozelená s bielym nádychom okolo morských veží. O čosi ďalej oceán prechádza do bledomodrej a tá sa presne zhoduje s farbou oblohy, bez línie horizontu a bez oblakov.

„Pozri na to, zlatíčko,“ ozve sa Martin.

„Nemusíš so mnou čakať,“ odvetí.

„Dívať sa na niečo také blahodarne pôsobí na dušu. Pozrieš sa a pomyslíš si, doparoma. Ak to začneš skúmať, priblížiš sa k pravde. Bývaš na kraji sveta a máš pocit, že sa tým učíš dačo o živote, ak sa na to pozeráš. Roky plynú a stále si myslíš to isté. Vieš, čo tým chcem povedať?“

„Áno, otecko.“

„Roky plynú a stále si myslíš, že sa venuješ existenčne dôležitej robote, brániš tme prenikať do procesu vizuálneho vnímania. A jedného dňa si uvedomíš, že nevieš, na čo sa to, dočerta, pozeráš. Vidí sa ti to neskutočne čudné a nepodobá sa to na nič, len samo na seba a celé dumanie je iba márnosť, každej myšlienke, aká ti kedy napadne, chýba schopnosť vysvetliť vec, objasniť jej ďalekosiahlosť a jej zmysel. Roky sa dívaš na more a myslíš si, že to niečo znamená, ale neznamená to nič.“

„Nemusíš sem so mnou chodiť, otecko.“

„Bože, ako mám len rád tú lesbičku,“ povie Martin. „Aj ona ma má rada. Vidíš jej to na očiach. Dívaj sa. Skutočná náklonnosť.“

Autobus dychčí, obchádza úpätie Buckhornského kopca. Martin sa nezbedne usmeje a na pozdrav obrovitánskej vodičke v pracovnej kombinéze a kanadách zdvihne pivo. Ľahostajne naňho fľochne. Dračica vylezie do autobusu a otočí sa do uličky. Vodička pozrie na Martina, rozžiarený stojí na odstavnej ploche, pri srdci si drží pivo, pokrúti hlavou a povie: „Margery, ste bohovská žena. Naozaj bohovská.“ Margery zatvorí gumou obtiahnuté dvere a autobus sa rozbieha. Dcéra sa pozerá oknom a díva sa na Martina, na rozlúčku jej zamáva. Padne na voľné sedadlo. Elise sa obráti, oprie sa bradou o operadlo a povie: „Tvoj ocko je, akože… super.“ Dračica sa díva oknom.

Na druhej hodine sa pani učiteľka, žiaci ju volajú Anna, prechádza pred triedou, čierne vlasy má zviazané do mokrého konského chvosta. Vlhký kostým visí za katedrou, odkvapkáva do plastovej nádoby. Opravujú pravopisný test a Dračica sa zohýba nad papierom, cvaká perom, raz ho ukazovákom otvorí, vzápätí ho zatvorí. Nacvičuje potiahnutie kohútikom bez pravého alebo zadného tlaku. Dievčence rozprávajú tenkými, slabými hláskami, a keď sa dá, na stoličke sa otočí a číta im z pier.

„Julia,“ Anna sa zastaví pri Dračici a požiada ju: „Prosím ťa, vyhláskuj nám a definuj synekdochu. A potom nám ešte prečítaj svoju vetu.“

Hoci opravujú testy, a hoci Dračica má pred sebou test iného dievčaťa, ktoré úkosom a obhrýzaním prsta obdivuje, hoci slovo synekdocha je fixkou úhľadným písmom tohto dievčaťa vyhláskované, úlohu nevie splniť. Začne „S I N…“ a odmlčí sa, neschopná nájsť cestu hláskovým bludiskom. Zopakuje „S I N…“

Anna sa jej priateľským tónom prihovorí: „No, Julia, je to ťažké slovo, synekdocha, S-Y-N-E-K-D-O-CH-A, synekdocha. Povie mi niekto, čo to znamená?“

Rilke, to iné dievča, oveľa krajšie, zdvihne ruku a ružovými perami vytvorí vzrušené O. „Synekdocha je štylistický prostriedok, celkom sa vyjadruje jeho časť alebo opačne, napríklad koruna je nespokojná.“ Julia si s ňou vymenila test, preto Rilke definíciu recituje spamäti bez toho, aby sa pozerala na jej stránku, lebo tá je prázdna až na prvý riadok: 1.Tušiť. Veriť. Tuším, že na večierok prídeme neskoro. Dračica nevie, čo znamená, keď sa celkom vyjadruje časť. Vôbec jej to nedáva zmysel a už vôbec nechápe, čo znamená koruna je nespokojná.

„Veľmi dobre,“ povie učiteľka. „Ďalšie slovo s gréckymi koreňmi, rovnako ako –“

„Ach!“ Rilkina ruka znovu vystrelí dohora. „Sympatický.“ Dračica sedí na modrej plastovej stoličke, obhrýza si hánky, smrdia od bahna z potoka, na sebe má roztrhané tričko, nad lýtka vykasané levisky, sú bledé a posiate suchou pokožkou. Pod jedným nechtom sa ligoce hrdzavá špina zo syntetického motorového oleja. Prsty jej voňajú prehistoricky. Rada holými rukami vtiera mazadlo do ocele. Rilke si na pery natiera lesk, už prezrela Juliin test, pri každom prázdnom riadku úhľadne napísala x a Dračici blyslo hlavou, no len sa pozri na tú mrchu. Len sa pozri na tú mrchu. Vonku pole posiate kalužami prefukuje vietor, z popolavej hliny sa vylial zatopený kanál a za ním je okraj lesa. Dračica by doň mohla zájsť a nikdy by ju nenašli. Sľúbila však Martinovi, že už nikdy také niečo neurobí, už nikdy.

„Julia,“ osloví ju učiteľka. „Julia?“

Dračica sa pomaly obráti, aby na ňu pozrela, čaká a počúva.

Anna ju veľmi milo napomenie: „Julia, bola by si taká láskavá a dávala pozor?“

Julia prikývne.

„Ďakujem,“ povie Anna.

Keď zazvoní na obedňajšiu prestávku, všetci žiaci naraz vstanú, Anna prejde uličkou a dva prsty položí Dračici na stôl, usmeje sa, zdvihne jeden, čím naznačí, aby na chvíľu zostala. Julia sa díva, ako spolužiaci odchádzajú.

„Tak,“ povie Anna. Sadne si na stôl a tichá, pozorná a všímavá Dračica jej z tváre vie prečítať takmer všetko. Anna si prezerá žiačku od hlavy po päty a premýšľa, mám rada toto dievča a zvažujem, ako sa s ňou najlepšie dohodnúť. Julii pripadá táto situácia neuveriteľne čudná, Annu nenávidí, nikdy jej nedala ani najmenšiu zámienku, aby si ju obľúbila, ale nemá rada ani seba. Pomyslí si, ty kurva.

„Tak,“ zopakuje Anna, „aký máš pocit z testu?“ Tvár sa jej mení na mierne spýtavú, hryzie si peru, dovolí obočiu, aby sa nadvihlo, z konského chvosta sa jej mokré pramene uvoľňujú. „Julia?“ Pre jej uši zo severného pobrežia má Anna pekný a afektovaný prízvuk, lebo sa nikdy nedostala južne od rieky Navarro a nikdy severne od rieky Mattole.

„Prosím?“ spýta sa Dračica. Dovolila tichu, aby sa poriadne predĺžilo.

„Aký si mala pocit z testu?“

„Nie dobrý,“ odvetí.

„Pochopila si aspoň niektoré definície?“ spýta sa pani učiteľka.

Dračica nevie, čo od nej Anna chce. Nie, nepochopila a ona to predsa musí vedieť. Na akúkoľvek Anninu otázku existuje len jedna odpoveď, že Julia nie je súca na nič.

„Nie,“ odvetí. „Nepochopila som ani jednu definíciu. Mám len prvú vetu. Tuším, že na večierok prídeme neskoro.“

„Prečo je to podľa teba tak?“ spýta sa Anna.

Dračica pokrúti hlavou, na to sa nedá odpovedať a nenechá sa donútiť, aby povedala niečo iné.

„Čo keby si tu cez obed zostala a zahrali by sme si so slovíčkami karty?“

„Ja sa naozaj učím,“ odvetí Dračica. „Sotva by mi to pomohlo.“

„Vieš o niečom, čo by pomohlo?“ Anna to robieva často, kladie otázky, predstiera, že vytvára pozitívny priestor, ale taký neexistuje.

„Nie som si istá,“ odpovie Dračica. „S oteckom preberám všetky slovíčka –“ Odrazu si všimne, že Anna váha, a vie, že urobila chybu, lebo spolužiačky z Mendocina slovo otecko nepoužívajú. Väčšinou rodičov volajú krstným menom alebo len oco. Preto pokračuje: „Preberáme ich spolu, ale myslím si, že by som si ich mala opakovať ešte aj sama.“

„Takže mi chceš naznačiť, že sa im treba venovať dlhšie?“

„Áno,“ pritaká.

„A ako sa učíš s ockom?“ spýta sa Anna.

Dračica zaváha. Otázke sa nemôže vyhnúť, ale hlavou jej blysne, opatrne, opatrne.

„No, spoločne si slová opakujeme,“ odvetí.

„Ako dlho?“ spýta sa Anna.

Julia sa rukou hrá s jedným prstom, puká hánkou, zdvihne hlavu a odvetí: „Neviem, možno hodinu?“

Klame. Z Anninej tváre poľahky vyčíta, že ju prekukla.

„Vravíš pravdu?“ spýta sa učiteľka. „Naozaj sa učíš každý večer hodinu?“

„No,“ zaodŕha. Anna ju sleduje.

„Takmer každý,“ opraví sa Julia. Musí ochrániť spôsob, ako pred ohňom čistí zbrane, kým pri kozube Martin číta, pričom im svetlo z ohňa preskakuje na tváre, uniká do izby a potom ho čosi silno po podlahe vťahuje späť do uhlíkov.

„Musíme sa o tom porozprávať s Martinom,“ rozhodne Anna.

„Počkajte. Slovo synekdocha už viem vyhláskovať,“ vyhlási Dračica.

„Julia, musíme sa porozprávať s tvojím ocom,“ zdôrazní pani učiteľka.

Dračica začne: „S-I-N,“ no zarazí sa, vie, že je to nesprávne, že robí chybu a ani za svet si nevie spomenúť, čo ide po N. Anna na ňu pozerá veľmi chladne a spýtavo, Dračica jej pohľad vracia, myslí si, ty potvora. Uvedomuje si, že ak bude dlhšie protestovať, ak povie ešte niečo, čosi prezradí.

„Dobre,“ napokon uzná, „dobre.“

Po škole ide Dračica do kancelárie a sedí na lavici. Lavica je oproti recepčnému pultu, za ním je stôl administratívneho asistenta a krátka chodba k zeleným dverám riaditeľne. Za tými dverami Anna vraví: „Bože, zmiluj sa nad ňou. Dave, to dievča potrebuje pomoc, skutočnú a trvalú pomoc, viac pomoci, než jej viem poskytnúť ja. V triede mám tridsať žiakov a idem si hlas vykričať.“ Dračica sedí a puká hánkami, ponad počítač recepčná na ňu vrhá rýchle a neisté pohľady. Dračica nemá dobrý sluch, ale Anna rozpráva nervóznym a zvýšeným hlasom: „Myslíš, že mám chuť rozprávať sa s tým chlapom? Počúvať a počúvať o mužskej nadradenosti, o izolácii a o ostražitosti? To sú tri varovné signály. Dave, bola by som rada, keby navštívila poradňu. To chúďa je vydedenec, a ak pôjde na strednú školu bez toho, aby sme sa jej problémom zaoberali, ešte väčšmi zaostane. Jedine teraz tomu môžeme zabrániť. Viem, že sme sa usilovali, ale musíme sa usilovať ďalej. A ak sa deje niečo zlé –“ Dračici sa zovrel žalúdok. Bože, pomyslí si.

Recepčná zo stola zhrabne kopu papierov a po chodbe prejde k dverám, pán riaditeľ niečo vraví a Anna nervózne zareaguje: „To nik nechce? Prečo to nik nechce? Lebo existujú možnosti, o to mi ide. No. Nie. Nič. Vravím len to –“ Recepčná stojí pri dverách, zaklope, vsunie hlavu do riaditeľne a povie: „Je tu Julia. Čaká na otca.“

Nastane zhon. Recepčná sa vráti k pultu. Martin potlačí dvere a vojde, raz pozrie na dcéru a prejde k pultu. Recepčná naňho vrhne tvrdý pohľad. „Môžete ísť rovno…“ povie a papiermi ukáže, že môže ísť rovno ďalej. Dračica vstáva a ide za ním, popri pulte a po chodbe, otec zaklope a otvorí dvere.

„Poďte ďalej, poďte ďalej,“ víta ho pán riaditeľ. Má obrovitú postavu, ružovú tvár a veľké ružovkasté ruky. Sadlo mu ovísa a zapĺňa kaki nohavice. Martin zatvára dvere a stojí pred nimi, taký vysoký a široký ako ony. Voľnú flanelovú košeľu má čiastočne rozopnutú a ukazuje kľúčne kosti. Husté, dlhé vlasy zviazané do konského chvosta. Z vrecka si mu kľúče začali prerezávať cestu a zanechali stopy v podobe bielych nití. Keby ho dcéra nepoznala, povedala by, že Martin má zbraň už len preto, ako nosí flanelovú košeľu, už len preto, ako si sadá, ale ani riaditeľovi, ani Anne také niečo nenapadne, nevedia, že také niečo je možné, a veľmi rada by vedela, či existujú aj také veci, aké si ona nevšimne, ale druhí ľudia ich vidia, a čo by to mohlo asi byť.

Riaditeľ zdvihne misku s čokoládovými bonbónmi, ponúkne ju najprv Martinovi, ten ich dlaňou odmietne, a potom Julii, no tá sa ani nepohne. „Tak, ako sa vám vydaril dnešný deň?“ spýta sa a kladie misku na stôl.

„Ach,“ vzdychne Martin, „už som zažil aj lepšie.“ Dračica si pomyslí, to je zle, zlý začiatok, ale ako to môžeš posúdiť, keď si len potvora.

„A ty, Julia, ako sa máš?“

„Dobre.“

„Ach, áno, no, mám dojem, že je to celé pre vás trochu stresujúce,“ povie riaditeľ.

„Že by?“ ozve sa Martin a pobáda ho, aby pokračoval.

„Porozprávajme sa o tom, dobre?“ navrhne riaditeľ. Nových učiteľov oslovujú krstným menom, ale riaditeľ Green je o generáciu, možno o dve, starší. „Odkedy sme sa posledný raz rozprávali, Julia so školou naďalej bojuje, a preto si o ňu robíme starosti. Časť problému tvoria jej známky. Čítanie s porozumením nie je také, aké by malo byť. Zápasí aj s testami, ale podľa nás problém – väčšmi než akákoľvek otázka jej nadania – spočíva v jej pocite, no, možno v tom, že sa v škole necíti dobre a podľa nášho názoru potrebuje istú úroveň pohodlia, istú úroveň prináležitosti, kým v nej začne prospievať. My sa na problém pozeráme takto.“

„Už dosť dlho pracujem s Juliou a myslím, že –“ ozve sa Anna.

Martin ju preruší, na stoličke sa nakloní dopredu a zopne ruky. „Všetko dobehne.“

Dračica pridusí prekvapenie, díva sa na Martina a premýšľa, čo to robíš? Chce od neho, aby sa poriadne pozrel priamo na Annu, a vie, že to dokáže – aby sa pozrel priamo na ňu a z celej záležitosti v nej vyvolal dobrý pocit.

„Ako sa zdá, Julia má ťažkosti najmä s dievčatami,“ pokračuje Anna. „Rozmýšľali sme, či by mohla navštíviť nášho poradcu pána Maya. Mnoho našich žiakov prichádza na to, že porozprávať sa s niekým je veľmi pozitívne. Myslíme si, že Julia by mohla získať z toho, keby v škole mala spriaznenú dušu, niekoho, komu sa môže zdôveriť –“

„Nemôžete predsa podmieniť Juliino dokončenie školy návštevou poradcu,“ namietne Martin. „Preto sa pýtam, čo môžeme urobiť, aby školu dokončila?“ Pozrie na riaditeľa. Dračice sa zmocňuje narastajúci des a potláča ho, lebo možno nerozumie a možno Martin rozumie. Pomyslí si, čo to robíš, otecko?

„Martin, podľa mňa došlo k nedorozumeniu,“ ozve sa Anna. „Julia neprepadne. Keďže už nemáme rozpočet pre letnú školu a škôl, kde by mohla pokračovať, je málo, všetci žiaci nastupujú na strednú školu. Ale ak našu školu opustí bez poriadneho priateľstva, so súčasnými študijnými výsledkami a úrovňou čítania, slabé známky ovplyvnia jej štúdium na strednej škole a následne aj možnosti pokračovať na vysokej. Preto je dôležité, aby sme v riešení týchto otázok pokračovali teraz, v apríli, kým je ešte v tomto školskom roku čas. Ide striktne o otázku Juliinho prospechu a myslíme si, že týždenné schôdzky s niekým, s kým si môže pohovoriť, by mali byť súčasťou nášho riešenia.“

Martin sa nakloní dopredu a stolička zavŕzga. Pozrie riaditeľovi do očí, rozhodí rukami, akoby sa pýtal, ak neexistujú nijaké konkrétne opatrenia, čo tu, dočerta, robíme?

Riaditeľ pozrie na Annu. Aj Martin na ňu pozrie, akoby sa čudoval, prečo sa na ňu vôbec niekto pozerá. Vzápätí rýchlo odvráti zrak a vzbudí riaditeľovu pozornosť. Podľa Martina je zodpovedný práve on a on je aj ten oriešok, ktorý musí rozlúsknuť. Martin považuje Annu za priveľmi otravnú a priveľmi bezmocnú. Dračica nevie, prečo si to myslí. Ani pri jednom z týchto rozhovorov si nikdy nevšimla, že by Martin na riaditeľa urobil nejaký dojem. Jasne vidí, aký je pevný. Vie, že má škuľavého syna s Downovým syndrómom, riaditeľom je už vyše dvadsať rokov a Martin nehovorí jeho jazykom. Nech Martin povie čokoľvek, ničím riaditeľa nepresvedčí. Na tomto stretnutí ide o zdvorilosť a o to ukázať, že sa to týka dcéry, a ukázať, že sa to týka aj otca a že ten nekoná dobre, nehovorí rozumne, usiluje sa riaditeľa zastrašiť, ako sa o to už aj predtým snažil.

„Martin,“ povie Anna. „Veľmi sa usilujem pracovať s vašou dcérou a robím všetko potrebné, aby som ju pripravila pre strednú školu, ale sú limity v tom, čo môžem dosiahnuť, keď je Julia v škole rozptýlená a nesústredená.“

„Pán riaditeľ,“ povie Martin, akoby chcel protirečiť pani učiteľke. Riaditeľ sa prísne zamračí, na stoličke sa rozhojdá zo strany na stranu a ruky zopne na obrovskom bruchu.

„Juliin úspech nezávisí od zvláštnej pozornosti ani od terapeutického zásahu. Nie je to až také komplikované. Učenie ju nudí. Žijeme vo vzrušujúcom a desivom čase. Na Strednom východe sa bojuje. Množstvo uhlíka v atmosfére dosahuje štyristo milióntin. Nachádzame sa uprostred šiesteho masového vymierania. V nasledujúcom desaťročí prekročíme ropný vrchol. Môžeme ho prekročiť už aj dnes alebo môžeme pokračovať v súčasnom hydraulickom štiepení, ktoré predstavuje iné, ale nie menej vážne riziko pre vodnú hladinu. A nech sa snažíte, ako chcete, naše deti ešte stále veria, že pitná voda tečie z kohútika zázrakom. Nevedia, že pod ich mestom je vodonosná vrstva, ani to, že sa nebezpečne vyčerpáva, ani to, že nemáme plán, ako po jej vyčerpaní zásobovať mesto vodou. Väčšina z nich nevie, že päť z posledných šiestich rokov bolo rekordne horúcich. Viem si predstaviť, že by tieto skutočnosti mohli vašich žiakov zaujímať. Viem si predstaviť, že by ich mohla zaujímať budúcnosť. Namiesto toho moje dieťa píše hláskovacie testy. V ôsmej triede. Prekvapuje vás, že je mysľou niekde inde?“

Dračica sa naňho díva a usiluje sa ho vidieť tak, ako ho vidia riaditeľ s Annou, a nenávidí, čoho je svedkom.

Riaditeľ sa tvári, akoby podobné námietky už počul, vyjadrené ešte dôraznejšie od iných rodičov. „No, viete, Marty,“ odvetí. „Nie je to celkom pravda. Naši študenti písali posledné hláskovacie testy v piatej triede. Ôsmaci sa učia slová gréckeho a latinského pôvodu, pri príprave žiakov sú všetky veľmi užitočné, aby porozumeli javom, aké opisujete, a vedeli ich vyjadriť.“

Martin na riaditeľa vyvalí oči.

A ten pokračuje: „Hoci pripúšťam, že od nich vyžadujeme, aby slová hláskovali správne.“

Martin sa nakloní dopredu a kolt 1911 mu na krížoch vyduje flanelovú košeľu, a hoci sa tvári pokojne, pohybmi vyjadruje fyzickú silu a hrozbu. Ak sa na riaditeľa a Martina pozeráme ako na protivníkov, jasne vidieť, že čosi zavážia, keďže pán Green sa zo stoličky takmer rozlieva a Martin je pevný ako stena. Dračica vie, že pri tomto stretnutí ide o preukázanie ochoty venovať sa problému. Martin to však očividne nechápe. „Podľa môjho názoru,“ ozve sa znovu Martin, „by sme Julii mali dovoliť, aby si sama riadila vzťahy so spolužiakmi i vzťah k učeniu, tak aby z toho mala najlepší pocit. Nemôžete predsa dievčaťu nadiktovať, aby sa stalo extrovertným. Nemôžete mu nadiktovať, aby navštívilo terapeuta, a nemôžete sa čudovať, že sa pri suchopárnych učebných osnovách nudí a cíti sa zbavené svojich práv a slobôd. Na jeho mieste by sme sa takisto vy i ja nudili a cítili neslobodní. Preto mu nepoviem, ani nikomu nedovolím, aby mu hovoril, že potrebuje zvláštnu pozornosť. Počúvam, že sa obávate toho, ako sa mu bude dariť na strednej škole, no nemôžem si pomôcť, iba si myslieť, že také obavy vyplývajú len z toho, že myseľ musí prekonávať trestnú uličku hláskovacích testov a detských knižiek bez zápletky. Moja dcéra sa čelom postaví k akýmkoľvek výzvam, ktoré prinesie nasledujúci rok. Uvedomujem si však, že vám na nej záleží, a preto vyhlasujem, že si nájdem viac času, aby som Julii pomohol s učením, pokúsim sa jej sprístupniť študijné zručnosti, aké jej podľa vás chýbajú. Nájdem si na to viac času každý večer i cez víkendy.“

Riaditeľ sa obráti k žiačke a spýta sa: „Julia, čo si o tom všetkom myslíš? Nechcela by si sa stretnúť s poradcom?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PRVÁ KAPITOLA