Obývací pokoj menšího bytu. Uprostřed stojí stolek a u něj gauč, u stěny je malý bar, vedle něj knihovna. U knihovny stojí dívka v bílých šatech.

(X vchází na scénu a zarazí se.)

(Y si prohlíží knihy v knihovně.)

X: Kdo jste?

Y: (Lekne se.) Ne, ne, ne, omlouvám se, ale bylo otevřeno, přepadla mě ohromná zvědavost a já prostě vstoupila do vašeho bytu.

X: (Pohlédne na Y, uklidní se a pokračuje do bytu.)

X: Pak je vše v pořádku.

Y: Proč v pořádku?

X: Zvědavost je bezbranná. Kdyby to byl snad chtíč, toho je třeba se bát.

Y: A co kdyby to byl chtíč?

X: Pak bych se byl zeptal, co chcete, touha po něčem konkrétním je také bezbranná.

Y: A kdybych po ničem konkrétním neprahla?

X: Pak bych byl k smrti vyděšen, mohla byste si usurpovat cokoliv byste chtěla.

Y: Byl byste tu přeci vy, abyste mi zabránil…

X: Jak bych mohl být schopen zabránit pocitu?

Y: Jen snad jiným pocitem.

X: Který by mohl být silnější než chtíč?

Y: Žádný není, máte pravdu.

X: (Začne pomalu procházet pokojem a u toho mluví.) Je to tak očividné – když nás něco bolí, prahneme po zdraví; když máme hlad, prahneme po jídle; když milujeme, prahneme po druhém. Chtíč, drahá slečno, hýbe světem.

Y: Je to tak očividné. Proto tu také jsem.

X: A proč tu jste?

Y: Myslela jsem, že tomu rozumíte.

X: Chci tomu rozumět.

Y: Chcete tomu ovšem porozumět více, než já to chci utajit?

X: Ne, tak silně asi ne.

Y: Jaký by pak mělo smysl samotné prozrazení, jestliže by jím bylo více ztrát než užitku?

X: A víte vy sama, proč tu jste?

Y: Sama vím jistě, že nevím, proč tu jsem.

X: Tak vidíte…

(Ticho zavládne na pár sekund. Ona kouká před sebe, on hledí na její profil.)

X: (Rázně.) Chcete čaj?

Y: (Tiše.) Chci.

X: (Klidněji.) Chcete sušenku?

Y: (Silněji.) Chci.

X: Co vy byste vlastně nechtěla, že?

Y: Sama nevím… Snad jen odejít. (Zasměje se.)

(X se zasměje a odejde do kuchyně, Y kouká do knihovny, vyndá knihu a listuje v ní.)

X: (Zavolá.) Černý nebo zelený?

Y: (Zavolá.) Silný černý, hodně cukru.

(Je slyšet cinkání nádobí, otevírání a zavírání dvířek a šuplíků.)

Y: (Popochází blíže ke kuchyni.) Viděla jsem, že se blíží velká bouřka. Nechtěla jsem, aby mě to chytlo venku, a tak jsem se schovala v tomto domě. Z nudy a ze zvědavosti jsem ho začala procházet a to mě dovedlo až sem…

(X po chvíli přichází se dvěma hrnky čaje a dvěma sušenkami. Vše opatrně pokládá na stůl, ke kterému si oba sednou.)

Y: Děkuji.

X: Nikdy neděkujte, nehodí se to k vám.

Y: Proč ne?

X: Děkování je pro staré a ošklivé. Ti jsou rádi za každou drobnost od ostatních, vám ale svět snáší modré z nebe.

Y: Já jsem…

X: (Skočí jí do řeči.) Vyjadřujete tím také svou podřízenost, nastavujete svá záda. Nemusím vám totiž vaši slušnost oplatit slůvkem „prosím“. Vražte tedy tu pomyslnou dýku do žeber jako první.

Y: Za tu radu…

X: Ano?

Y: Děkuji…

X: Prosím.

Y: Proč jste mi nevrazil nůž do žeber?

X: Čekám na smrtelný úder, tohle by byl promarněný pokus.

Y: Spíš se vám mě zželelo.

X: Nesmysl. Spíš vy máte dnes šťastný den. Zkuste to ještě jednou a uvidíte.

Y: Děkuji…

X: Prosím.

Y: Proč tentokrát?

X: Den ještě neskončil.

(Ticho pár sekund, Y přihodí lžičku cukru do svého čaje a zamíchá jej.)

X: Otázka však zní, jestli vaše štěstí pramení ze dne nebo z chvíle.

Y: Jak to zjistím?

X: Musíte jej pořád pokoušet. Jakmile vás zklame, pak víte, že je po všem.

Y: Jenže je zároveň pozdě, chybu jsem již udělala.

X: Když jej nebudete pokoušet, štěstí je vám k ničemu.

Y: Jsou to jen prázdná slova, štěstí je jen pojem. Pravděpodobnost je tím, co rozhoduje.

X: Pravděpodobnost je také jen pojem.

(Ticho.)

Y: Co je tohle za knihu? Jediná je ohmataná, asi ji hodně čtete (Přistoupí ke knihovně a jednu vezme do ruky.)

X: Má oblíbená, pomáhá mi získat pojem o životě.

(Y se zachichotá.)

X: Proč se smějete?

Y: Chvástáte se, mluvíte o pojmu, o životě a zatím jste mladík. Nemůžete to vědět, dokud ho neuvidíte ze všech stran.

X: (Uraženě.) Prý se chvástám… Přeci říkám, že mi pomáhá, ne že mi přehled dává.

Y: Proč vy mi vlastně pořád jenom oponujete?

X: To je přece úplně přirozené, právě vy jste v tomto bytě cizincem.

(Y se zamračí se, po chvíli se vrátí k čaji, sedne si a kousne do sušenky, X neobratně přisedá a také upíjí.)

Y: Dobrý.

X: Můj nejlepší.

Y: Děk... (Zarazí se.)

X: Nechcete už pokoušet?

Y: Nechci. (Usměje se.)

X: Kolik je vám let, mohu-li být smělý?

Y: Zas tak smělý být nemůžete.

X: (Zarazí se, vstane, po chvilce zase usedne.) Už je noc… Venku svítí měsíc. Je úplněk, to je prostě nádhera, viďte? (Znovu povstal a přejde k oknu.)

Y: Měsíc?

X: Hm…

Y: Ten mě nezajímá. Je takový všední...

X: (Přeruší ji.) Všední, no přeci počkejte!

Y: (Pokračuje a nedbá vytrhnutí.) To takové polední slunce, to je nádhera. Vše okolo se třpytí a tetelí… Člověk cítí tak příjemné teplo, až to hraničí s euforií. (Vstane a přejde za X k oknu.)

X: Takové světlo mě oslepuje. Nerad nevidím, co se děje okolo. V noci mám sice omezený výhled, ale já nechodím mimo město. Měsíc mě probouzí z ospalosti.

Y: (Smutně.) Také moc nechodím mimo město…

X: (Nesměle.) Měli bychom tenhle nedostatek překonat a někam vyrazit.

Y: Už zítra?

X: Zítra…

Y: To by bylo úžasné! Ale není to teď a budoucnost mi splývá s nicotou.

X: Zítřek není budoucnost. Na to je moc blízko.

Y: A přesto je k nedosažení. Ať uděláme cokoliv, nijak jej neurychlíme. Musíme jen čekat a doufat.

X: Doufat…

Y: Doufání je skličující.

X: (Zvolá.) Přesně! Je v něm moc nejistoty. S málokým si tak rozumím jako s vámi.

(Y se usměje.)

X: (Vyběhne doprostřed místnosti.) Vlastně co to povídám? S nikým si tak nerozumím jako s vámi.

Y: Vím.

X: Také to tak cítíte?

Y: Vím, že vy to tak cítíte.

(X zesmutní a sedne si.)

Y: Ale vlastně to tak také cítím.

X: (Vážně.) Ještě čaj?

Y: Ano prosím. (Dopije šálek.)

(X odejde a rachotí hrnky, Y čte v knize, sundá si boty a nohy dá na gauč.)

X: (Vrátí se z kuchyně s dalšími hrnky a usedá vedle Y.) Miluji čaj. Je to takové nic obalené hrnkem. Mé placebo na cokoliv. Žal, hlad, zima… Neznám nic univerzálnějšího.

Y: Já ho jedině silný s hodně cukrem.

X: Pak už to ale není placebo, ne?

Y: Takhle ovšem doopravdy účinkuje.

X: S mým čajem jsem si ale vždy jist, že jsem všechny strasti zvládnul sám bez pomoci.

Y: Je hrozné všechno dělat sám a bez pomoci, i když jen stran pouhého čaje.

X: Ale také zvláštně uspokojující, ne? Ledaže by právě shánění pomoci bylo tou hledanou výzvou.

Y: Jste moc pyšný. Kdyby byla pomoc všude, byl by život o hodně jednodušší.

X: A nudnější.

Y: Boj je to jediné, co vás baví?

X: Všechno je svým způsobem boj. Když se na to podíváte pod správným úhlem, je bojem i třeba cesta na nákup, hra na piano… Pokaždé musí člověk něco překonat.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Sémantika bouře