Mária Harničárová

Moja vesmírna kamarátka

z detstva

Ukážka z elektronickej knihy

Venované mojej mame Margite Kušnírovej - Harničárovej.

„Mama je len jedna...“

Moje meno je Mária. Jednoduché meno pre dedinské dievča. V každej dedine museli mať najmenej, keď nie dosť dievčat s menom Mária. Keď som bola dospelá volali ma „jednoducho Mária“...to aj v práci, pretože som im pripomínala Máriu z Mexickej tele novely. Ale nechcela som celkom o tom hovoriť. Chcela som dať na papier zážitky z môjho detstva z čias, kedy sa mi všetky moje rovesníčky vysmievali, že všetko si iba vymýšľam. Pretože som rozprávala veľmi zaujímavé zážitky s mojou vesmírnou kamarátkou z detstva.

Autor Mária

Husiarka

Na dedine bolo zvykom v každom dvore, kde žila rodina museli mať husi. Cez letné prázdniny deťom z obce vyvstávali rôzne povinnosti. Jednou z nich bola dôležitá úloha každé ráno pohnať husi ku jarku, kde by sa pekne vykúpali v čistej vode a zároveň vypásli trávu okolo cesty. Vtedy bola streda a letné prázdninové slnko sa na mňa usmievalo, keď som sa pozrela hore na oblohu. Nebo bolo krásnej modrej farby a pomedzi snehobiele oblaky sa predieral slnečný lúč. Bol taký silný, že ma priam oslepil. Husi na dvore netrpezlivo gagotali a ja som si povzdychla...“Oh, prázdniny, zase povinnosti. No nič! Poďme do práce.“ Povedala som si a rozhodla som sa konať. Otvorila som veľkú bránu na našom dvore a vyháňala som husi na cestu. Netrpezlivé husi si neustále čosi medzi sebou gagotali a pomalým krokom sa popamäti vydali svojou cestou smerom ku jarku. Moja cesta s priateľskými husami nebola príliš dlhá, pretože našťastie sme bývali iba kúsok od jarku, známeho kúpaliska pre husi, tak som to nazvala. Keď sme prišli k husiemu kúpalisku, husi sa celé naradostené rozbehli si zaplávať. Bola som z toho celkom unavená a sadla som si na okraj cesty, popri brehu k vode. Zrazu ma pošteklil slnečný lúč. Bol taký dotieravý, že som musela zdvihnúť hore hlavu a pozrieť sa na oblohu. Vtedy som sa nahlas opýtala: „ Čo chceš odo mňa ty dlhá slnečná ruka?“ Jasné, žiadnu odpoveď som nedostala. Tak som tam len tak sedela a sledovala som šťastne husi, ako sa v tej vode kúpali a medzi sebou si neustále čosi gagotali. Raz potichu a potom hlasno gagotali. „Buďte ticho!“ zakričala som na nich. No husi si nedali povedať, čím ďalej tým hlasnejšie gagotali a rozpŕchli sa po ceste. „No vidíš, to si ty na vine dlhá slnečná ruka!“...Čo budem teraz robiť? Pomyslela som si. Vtom sa prihrnul obrovský biely mrak. Zdvihol sa vietor a husi veľmi hlasno gagotali, ich perie sa našuchorilo a celé sa triasli ako od zimy. Nerozumela som tomu. Začala som ich chlácholiť dobrým slovom: „Húsky, húsky poďte domov, dám vám chleba...a nič, dám vám zrna“ oni si ďalej hlasno gagotali. Vtom predo mnou stala mladá žena a láskavo sa mi prihovorila. „Nič sa neboj dieťa, tvojím husiam sa nič nestane. Sú iba vystrašené pretože nás nevideli tadiaľto prechádzať.“ „Koho prechádzať?“ zvedavo som sa opýtala. „No predsa našu loď,“ odpovedala mladá pekná pani. „Akú loď?“ položila som jej otázku. „Vzducholoď,“ odpovedala. „Pozri sa na ten biely oblak, ktorý sme museli prichytiť o obrovský kameň na okraji cesty.

Myslíte na ten dotieravý slnečný lúč, ktorý sa dotýka kovovej tyče, ktorá trčí z obrovského kameňa vyformovaného do kosoštvorca? Áno, odpovedala pani pokojným hlasom. Dnes si mala veľké šťastie, že si nás mohla stretnúť.“

Takto sme sa hrávali na gazdinú a húsky. Gazdiná zavolala na húsky moje, poďte domov! A Húsky gagotali: Nejdeme! Prečo? Pre vĺčka. Kdeže je? Za kríčkom. Čo tam robí? Umýva sa. Čím sa utiera? Zlatým ručníčkom. Kto ho pral? Práčka. Kto ho vyšíval? Vyšívačka. Húsky moje, poďte domov! Nejdeme! Dám vám chleba. Nechceme! Dám vám zrna. Húsky zgagotali: Ideme!

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Husiarka