Vydavateľstvo RUAH

Gabriela Spustová Izakovičová

VERŠOVANÉ BÁJKY

Ukážka z elektronickej knihy

© Gabriela Spustová Izakovičová, 2013

© ilustrácií Lenka Hrebenárová, 2013

© Vydavateľstvo RUAH, 2018

ISBN 978-80-89604-48-7 (e-kniha)

Neposlušná lastovička

V jarnom šere na priedomí

lastovička stavia domy.

Nové hniezdo pre mláďatá.

Pri stavbe sa len tak zvŕta.

Pomáha jej vzorný ocko,

lastovičku zdraví očkom.

Veru je to statný otec!

Toľko slamiek vládze odvliecť.

Hniezdo bude krásne, veľké.

Spinkať bude na postieľke

kopec malých vtáčích detí.

Lastovička letí, letí...

Už ich krásny domček stojí.

To ich teplý domov spojí.

Potom sadne na vajíčka

dobrá mama lastovička.

Ocinko jej pomôcť letí,

vysedia z nich kŕdeľ detí.

Náročná je práca táto!

Dobre vie to milý tato.

O dva týždne vajcia štyri

pukli! Čosi sa v nich hmýri.

Vyliahli sa malé vtáčky,

štebotavé lastovičky.

Papulienky ako vráta

otvárajú: „Pomóc, rata!

Hlad nás gniavi, mama, tata!“

Hladné krky kto poráta?

Lastovička Lenka letí,

nakŕmiť si hladné deti.

Ocko veru tiež nelení,

nech je drobizg najedený.

Nech im dobre rastú pierka,

veď ich čaká skúška veľká.

O pár týždňov svoje dietky

učí mama lietať všetky.

Ocko súri každé k letku,

kde však nabrať smelosť všetku?

Ako z hniezda teplučkého

ochutnať chuť sveta zlého?

No napokon – hurá, sláva,

to sa vtáčkom všetkým stáva:

vyleteli! To je krása,

vo vzduchu sa niesť a vznášať!

Kde-tu sám si chytiť mušku,

nie len čakať na mamušku.

Letieť ponad šíre kraje,

spoznať všetky sveta taje.

Celé leto trilkot, krása

a na jeseň – čo to zasa?

Toto ešte nevideli,

hoci vo dne v noci bdeli...

To je niečo! To je krása!

Lastovičiek tisíc zdá sa

zišlo sa tu na porade.

Mama s tatom sedia v rade.

Odchádza sa do Afriky!

„Aké sú to zasa triky?“

pýtajú sa deti mamy.

„Budeme tu bez vás? Samy?“

„Nie vtáčatká, netraste sa!

V Afrike je veľa miesta.

Preletíme mnoho morí,

tam... ďaleko... za obzory.“

„A ja nechcem!“ vraví malé,

„letieť kamsi v šíre diale.

Mne je dobre v svojom kraji!

Tu sa cítim ako v raji.“

„Musíš, dieťa!“ vraví ocko.

Prísne privrie jedno očko.

Pre nás je tu príliš zima.

Neprotestuj! Poslúchni ma!“

Ale malé, hlúpe vtáča

urazí sa a preč kráča,

až na samý koniec drôtu.

Hop-šup! Zlietlo z pôjda, plota.

Ukrylo sa v tichej skrýši

a už sníva v sníčkov ríši.

Keď precitlo – prázdno, ticho.

Zhlboka si čvirik vzdychol.

Odletel už kŕdeľ veľký.

On si ľahol do postieľky.

Hodovať chcel až do jari,

kým sa vráti ocko starý.

No sneh prvý prikryl domy,

hmyz sa ukryl, holé stromy

neveštili sýtosť veľkú.

Mráz prišiel až po postieľku.

Zima striasa vtáčie dieťa

a hlad veľký telom zmieta.

Slza veľká steká z očka:

„Nedožijem sa už dníčka.“

Z neba čosi biele padá,

vtáča márne jedlo hľadá.

Skrehnuté, už takmer mŕtve,

skloní hlávku na kŕmidle.

A tu – zázrak, počuť čosi...

ku kŕmidlu kráča ktosi.

Čiesi ruky vtáča zdvihli,

čímsi buchli, dačím švihli

a už klietka v izbe stojí.

Vtáčik sa v nej ale bojí.

Teplo mu je, to však áno,

dobré jedlo má vždy ráno.

Prinesú mu vodu čistú,

smrť zahnali takmer istú.

Ale či už nikdy vonku

nepoletí rovno k slnku?

Smútok srdce vtáčka trestá,

čakala ho veľká cesta.

„Kde si ocko, kde si mami?

Smutno je mi za sestrami!

Kde sú moji kamaráti?

Kedy sa už brat môj vráti?“

Poslúchnuť a do Afriky,

chcel by letieť. Žiadne triky.

Zima prešla. Dlhá bola.

Pre vtáčika krutá škola.

Keď slniečko vyšlo zjari,

vtáča pustil človek starý.

„Ďakujem ti, dedko zlatý,

že chrániš aj vtáčie deti.“

Vtáčik rozpäl krídla tíško

a vyletel – padol nízko.

No vtom nabral všetky sily

a už letí, moji milí.

Doletí až k oblakom,

potom zlietne ponad dom.

Od juhu už mračno letí

lastovičích krídel – deti

lastovičej mamy Lenky

prilietajú z dovolenky.

Len čo vtáčik mamu zbadal,

hneď k nej cestu rovnú hľadal.

Už má slzy na krajíčku,

víta brata aj sestričku.

V jeseni, už žiadne triky,

letieť bude do Afriky.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Neposlušná lastovička