Přeložili:

LUDMILA A TOMÁŠ HAVLÍKOVI

Alissa Johnson: Cudná hříšnice

Vydání první

Copyright © 2012 by Alissa Johnson

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2213. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Practically Wicked vydaného nakladatelstvím The Berkley Publishing Group, a division of Penguin Group (USA), Inc., New York v roce 2012

Český překlad © 2018 Ludmila a Tomáš Havlíkovi

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2018 Jon Paul

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0936-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0937-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Alissa Johnson

Cudná hříšnice

S láskou Bryanovi a Hillery Johnsonovým

Kapitola 1

Nejpříjemněji život plynul ve slastném opojení kvalitním alkoholem.

V krajním případě se člověk mohl spokojit i s horšími destiláty, ale Maximilian Dane byl přesvědčený, že se nic nevyrovná večeru prohýřenému s dámami z polosvěta, během něhož si člověk dopřeje několik sklenek vybraného vína při večeři, potom jeden nebo dva poháry drahého portského v kulečníkovém salonu, pak nepočítaně doušků vynikající brandy v karetním salonku, posléze libovolné množství číší šampaňského v tanečním sále u paní Wrayburnové a poté… ten nápoj, který mu nakonec nabídli v knihovně. Vybavoval si, že měl jantarově žlutou barvu a lahodný říz. Kromě toho si vzpomněl, že se ani neobtěžoval nalít si ho do sklenky, ale pil ho přímo z lahve.

Teď mu zpětně docházelo, že to asi byla chyba.

Protože po tom posledním drinku odešel z knihovny a pátral po… prostě po něčem jiném, ale místo aby se vrátil do tanečního sálu, kde by to mohl s největší pravděpodobností najít, skončil tady – v neznámé místnosti, osvětlené pouze několika svíčkami, usazený na obyčejné dřevěné židli u stejně obyčejného dřevěného stolu. Zpočátku byl přesvědčený, že pětadvacetiletý muž se za něj dokáže posadit bez problémů, ale když se mu to konečně podařilo, uvědomil si, že deska stolku je jen kousek nad podlahou. Nebýt toho množství sklenek, které během večera vypil, určitě by nikdy nepokrčil nohy do takového úhlu, aby se mu pod něj vešly.

„Co se s tím nábytkem proboha stalo?“

„Když mi bylo šest let, lord Highsup uřízl tomu stolu nohy, abych na něj snadno dosáhla, vysvětlil mu ženský hlas. Maximilianovi se líbil – byl posazený níž, než by u ženy očekával, a působil stejně hřejivě jako to výtečné pití v knihovně.

Zvedl oči od medově zlatých let, která se rýsovala na dřevěné pracovní desce před ním, a chvilku je mhouřil, dokud náležitě nezaostřil pohled na postavu sedící naproti němu. Jeho společnice měla na sobě noční košili a šál. Oba kousky byly bílé, nařasené a výrazně kontrastovaly s tmavými vlasy mladé ženy spletenými do copu, který jí splýval přes rameno a končil pod bujným poprsím.

„Vám ale není šest.“

„Máte pravdu, není. Jste neskutečně důvtipný.“

„A vy zase pěkně hubatá. Kdo vlastně jste?“ Maximilian prudce zvedl ruku, ale měl co dělat, aby se nešťouchl palcem do oka. „Ne… Ne, počkat. Já vás znám. Na žádnou ženu nikdy nezapomínám.“ Naklonil se k ní, zkoumavě se jí zadíval do šedivých očí a jemných rysů tváře a přitom zaznamenal její lhostejný výraz a strnulé držení těla. „Jste… jste slečna Anna Reesová, Ledová královna z Anover House.“

Mladá žena promluvila až po krátké odmlce. „A vy jste pan Maximilian Dane, Zklamání z McMullin Hallu.“

„Ale… To není pravda,“ ohradil se Maximilian, prst zdvižený ke stropu. „Tedy už není. Dnes ráno v půl osmé… nebo tak nějak… se ze mě stal vikomt Dane… Zklamání z McMullin Hallu.“

„Ach.“ Jeho společnice si pozvolna uvědomila plný význam jeho slov a hlas jí zjihl. „Ach, moc se omlouvám.“

„Z McMullin Hallu nebo odsud, na tom nesejde,“ vyhrkl a nemotorně máchl rukou. „Když už o tom mluvíme, co je tohle za dům, lásko?“

„Anover House.“

„Ano, už vím. Skvělý večírek. A kde přesně jsme teď?“

„V dětském pokoji.“

„Aha. To by vysvětlovalo ten miniaturní nábytek, že?“ Maximilian si poposedl na židli, ale okamžitě se mu zkřivil obličej, protože se uhodil o zkrácenou nohu stolu do kotníku. „Na bydlení v dětském pokoji jste už trochu velká, ne?“

„Byla to nejbližší místnost, mylorde. Vy jste totiž –“

„Nechte toho,“ skočil jí rázně do řeči Maximilian. „Takhle mi neříkejte. Ještě mi zbývá pár hodin.“

„Hodin?“

„Než se to všichni dozvědí. Než se všude rozkřikne, že odteď jsem lord Dane,“ odpověděl a znechuceně ohrnul ret. „Než budu muset začít vystupovat jako ten zatracený vikomt.“

„Tak tedy dobře, pane Dane. Kdybyste byl –“

Tón, jímž vyslovila jeho jméno, jako by v něm náhle oživil jakousi vzpomínku.

„Paní Carringová,“ vyhrkl a neúspěšně se pokusil lusknout prsty. „Proto jsem přišel nahoru.“ Půvabná a mimořádně vstřícná vdova Carringová ho totiž pozvala do své ložnice, které tu byly vyhrazené pro hosty. Cestou k ní se zastavil v knihovně na poslední skleničku, kterou chtěl vymazat z paměti tvář svého bratra, a potom… Potom se vydal špatným směrem. S tázavým pohledem v očích se zadíval na slečnu Reesovou. „Asi jsem odbočil do špatné chodby, že ano?“

„Pokud jste hledal paní Carringovou, tak ano. Ta spí o patro níž.“

„Vystoupal jsem po schodech o patro výš?“ Zvláštní. Připadalo mu divné, že byl takového výkonu vůbec schopen. Nohy měl bezvládné, jako by byly ze želatiny. „Hmm. A jak to, že jsem se ocitl ve vaší společnosti?“

„Šla jsem právě po chodbě. Zamával jste na mě, zakopl a přistál na podlaze přímo přede mnou.“

Maximilian zamyšleně zavřel oči, ale celá místnost se s ním okamžitě roztočila. Radši je tedy znovu otevřel a zahleděl se do tváře slečny Reesové. S úsměvem si vybavil, že na chodbě ztratil rovnováhu a že to byla právě tato krásná dáma, kdo mu pomohl na nohy. Voněla po růžích a sladkých sušenkách. „Asi máte pravdu. O co jsem to k sakru zakopl?“

„Nemám tušení,“ odpověděla slečna Reesová a elegantně vstala ze židle.

Překvapivě koordinovaným pohybem – aniž se potupně svezl ze židle – k ní napřáhl paži a uchopil ji za zápěstí. „Kam jdete?“

„Chci na někoho zazvonit, aby vám pomohl,“ odpověděla slečna Reesová a pokusila se mu vymanit, ale Maximilianovo lehké sevření nepovolilo. V dlani cítil příjemné teplo sálající z jejího zápěstí i přes bavlněný rukáv.

„Nechoďte pryč. Nepotřebuju pomoc. Nepotřebuju ji.“ Jakmile by ji přivolala, odešla by. A to si vůbec nepřál. Taneční sál pod nimi byl plný žen jako vdova Carringová – protřelých dam oblečených do hedvábí, ozdobených rubíny a slibujících noci vyplněné hříchem. Teď ho však ze všech nejvíc zajímala uhlazená dívka sedící před ním. „Vy představujete naději na něco docela jiného.“

„Co prosím?“

Maximilian zavrtěl hlavou, ale jen zlehka, aby se mu znovu nezatočila. „To je jedno. Na nikoho nezvoňte.“

„V tomhle dětském pokoji nemůžete zůstat, mylorde, a já –“

„Pane Dane,“ připomněl jí. „A proč ne? Jsou tu snad nějaké děti?“

Nikdo takový tu nebyl. Dokonce ani ti nejzhýralejší přátelé paní Wrayburnové by se totiž neodvážili přivést na její večírek nějaké dítě.

„Ne, nejsou, ale –“

„Takže tu zůstaneme. Posaďte se,“ vybídl ji. Na okamžik ho napadlo, že by ji mohl stáhnout zpátky na židli, ale hned ten nápad zaplašil. Jeho schopnost normálního koordinovaného pohybu teď byla přinejmenším nepředvídatelná a on nechtěl té krásné dívce nějak ublížit. „Povídejte si se mnou.“

„To nemůžu. Nehodí se to.“

Maximilian si posměšně odfrkl. V dobré společnosti se pojmy „Anover House“ a „vhodné“ automaticky vylučovaly. „Copak nám dvěma záleží na tom, co je vhodné a co není?“

„Mně na tom záleží,“ odpověděla dívka a Maximilian překvapeně zaregistroval, že ještě víc napřímila svá už tak rovná záda. „A mojí matce ještě víc.“

„V tom případě měla mít rozum a už dávno vás odsud odstěhovat.“

Pokud mu paměť sloužila, paní Wrayburnová se už několikrát skutečně pokusila svou dceru provdat. Slečna Reesová však byla spokojená se svým životem – životem samotářské a rozmazlené dcerky, které její přespříliš vstřícná matka nedokázala nic odepřít.

Tentokrát by mohla projevit trochu vstřícnosti tahle dívka jemu.

„Chci, abyste tu zůstala,“ oznámil jí. „A jsem přesvědčený, že teď, jako čerstvý vikomt, po vás můžu chtít, abyste mě poslechla. Sedněte si. Povídejte si se mnou.“

Pokud ho nešálily všechny smysly, slečně Reesové pobaveně zacukaly koutky úst. „Ne.“

Znovu se pokusila vymanit z jeho sevření. Tentokrát ji Maximilian musel pustit, protože jinak by ho strhla ze židle.

Přimhouřenýma očima přejel její štíhlé ruce. „Jste silnější, než vypadáte.“

Za svou pochybnou pochvalu si od ní vysloužil jenom odtažitý pohled. „Ve svém nynějším stavu byste nebyl schopný poprat se ani s kotětem. A právě proto musím zazvonit –“

„Urážíte mě.“ Měla sice nejspíš pravdu, ale její poznámka se ho přesto dotkla. „Pokud jste ovšem neměla na mysli nějakou opravdu velkou kočku. Třeba tygra, nebo něco podobného. Ti mají pořádně velká koťata.“

„To mají, pane Dane. A ne, tygry jsem na mysli neměla.“

„V tom případě jste mě urazila,“ odsekl Maximilian, teatrálně svěsil ramena a celý se na židli zhroutil. Když se mu ani tímhle nepodařilo vyloudit na její tváři úsměv, rozhodl se, že na to půjde jinak. „Než se vytasíte s nějakou další urážlivou poznámkou, měla byste vzít v potaz nešťastné, přenešťastné události, které mě donutily takhle se zpít.“

„Co prosím?“

Maximilianovi došlo, že se nejspíš nevyjádřil dost jasně. „Určitě si vzpomenete, že mou rodinu postihla velká ztráta.“

Mluvit tak lehkomyslně o bratrově smrti bylo neodpustitelné. Možná by ho zahryzaly výčitky svědomí, kdyby se na svého sourozence tak strašně nezlobil. A kdyby si s povděkem nevšiml, že tvář slečny Reesové konečně zjihla. A kdyby nebyl tak hrozně opilý.

Její výraz sice změkl, ale stále bylo nad slunce jasné, že se jeho společnice chystá odejít. „Velice mě mrzí, že váš otec zemřel, pane Dane. Přesto –“

Maximilian se překvapeně napřímil. „Můj otec?“

„Muž, po kterém jste zdědil šlechtický titul a panství.“

„Ach, to ne. To byl můj starší bratr Reginald. Otec odešel na věčnost už před mnoha lety,“ vysvětlil jí, ale pak se zamyslel. „Vlastně to jsou možná teprve dva roky. To je zvláštní, připadá mi, že je to déle. Ale ne dost dlouho.“ Vikomtův sytý baryton se mu už ze vzpomínek téměř vytratil.

„Opravdu mě mrzí, že váš bratr zemřel,“ opravila se trpělivě slečna Reesová. „Jenže já už tu s vámi nemůžu takhle sedět. Možná nepocházím z nejvybranějších kruhů, ale jsem neprovdaná dívka, a vy jako gentleman –“

„Moje milá, kde jste přišla na to, že jsem gentleman?“

„Tak dobře,“ připustila neochotně. „Jako vikomt musíte alespoň navenek předstírat, že se řídíte společenskými zvyklostmi. A proto musíte respektovat mé přání, aby mě nikdo neviděl –“

„Proboha,“ zaúpěl Maximilian. „Tak si běžte.“

Poslední věc, kterou si teď přál slyšet, byla přednáška o tom, co musí dělat. Plných třiadvacet let nedělal totiž nic jiného, než že plnil něčí pokyny. A byla to velice nepříjemná zkušenost. Během posledních dvou let se však poučil, že je mnohem lepší všechny lidi ze svého okolí zklamat než být jejich figurkou. A rozhodně nemínil poslouchat další litanie na tohle téma.

Slečna Reesová zaletěla pohledem ke zvonku a pak se znovu zadívala na Maximiliana. „Necháte mě, abych na někoho zazvonila –?“

„Ne,“ odpověděl. Umínil si, že když už nemůže strávit chvilku ve společnosti této pohledné slečny, radši tady zůstane chvíli sedět o samotě a pak si sám najde cestu dolů.

„Jak si přejete,“ zašeptala slečna Ressová, zvedla se ze židle a odplula pryč s ladnou elegancí, která v Maximilianových očích ještě upevnila její pověst Ledové královny.

„Jako když klouže po ledu,“ zamumlal. „Je to nepřirozené.“

Dívka došla ke dveřím, aniž dala jediným náznakem najevo, že slyšela jeho poznámku, položila ruku na kliku a s prosebným výrazem ve tváři se k němu otočila. „Prosím vás, dovolte mi, abych vám někoho přivolala.“

„Ne.“

„Ale já –“

„Ne.“

Mezi tmavými oblouky jejího obočí se vytvořila lehká vráska. „Snad mi nechcete říct –“

„Nejste moc zvyklá, že vám někdo říká ‚ne‘, viďte?“

Slečna Reesová stiskla rty. „Měla jsem vás nechat ležet na chodbě.“

„Lítost je jako milenka,“ utrousil Maximilian.

„Já…“ Ruka jí sklouzla z kliky. „Cože?“

„Řádný muž žádnou nemá.“

Slečna Reesová zamrkala a tiše se zasmála. Její smích ho příjemně rozechvěl. „To je snad ten nejhloupější příměr, jaký jsem kdy slyšela.“

„Přiznávám porážku,“ prohlásil. „Jsem ale mnohem bystřejší… nebo vtipnější? To je jedno. Prostě jsem daleko duchaplnější, když nemám upito.“

„A doufám, že to nedáváte najevo tak hlasitě,“ usadila ho a s odevzdaným povzdechem znovu natáhla ruku ke klice, ale tentokrát dveře zamkla a ukryla klíč do kapsy.

„Pohybujete se jako královna,“ poznamenal tiše, když se vrátila na své místo před ním. „Jako královna na bruslích. Co jste to udělala?“

„Zamkla jsem dveře.“

„Ano, to vím.“ Byl jen opilý, ne slepý. „Proč?“

„Nechtěla jsem, aby sem náhodou vklopýtal nějaký další opilý host.“

„Vy tu chcete zůstat?“ zeptal se nevěřícně.

Slečna Reesová si uhladila rukáv noční košile a vyhnula se očima jeho pohledu. „Vždyť jste nechtěl, abych vám někoho zavolala.“

„Takže mě tady nechcete nechat samotného? To je… nečekané,“ řekl a naklonil se k ní, aby si mohl důkladně prohlédnout její tvář. „Nemáte být náhodou chladná a bez zájmu?“

Slečna Reesová přimhouřila oči a opětovala jeho pohled. „A nemáte vy být okouzlující?“

Maximilian se zazubil, pobavený její kousavou odpovědí. „Abyste věděla, dokážu přesvědčit i ďábla, aby se dal na modlení.“

„Já ale nejsem ďábel, pane Dane.“

„To nejste… Připadáte mi spíš jako anděl.“

„A mně zase připadá, že pověsti o vašem osobním kouzlu byly značně přehnané.“

„Tohle byla dost otřepaná poznámka, nemyslíte?“ Opřel se loktem o stůl, podepřel si dlaní bradu a dlouze se zadíval slečně Reesové do tváře. „Je ve vás cosi… nadpozemského. To ty oči. Nejsou ovšem andělské. Spíš jako by patřily víle.“

„Jsou jen střízlivé.“

„To mě znervózňuje úplně stejně. Proč jste nikdy nesešla s matkou dolů? Její večírky jsou vyhlášené. Určitě byste se na nich bavila.“

„O tom pochybuju.“

„Teď se tu se mnou bavíte,“ podotkl. Aspoň měl ten dojem. „Taneční sál je plný mužů jako já.“

„Opilých.“

„Ano,“ připustil. „Ale také příjemných a okouzlujících.“

Slečna Reesová ho přejela očima s neskrývanou zvědavostí. „Proto navštěvujete podobné večírky? Zasvětil jste život snaze být příjemný a okouzlující?“

„Nezasvětil jsem život ničemu,“ odpověděl, zvedl hlavu a spustil ruku, kterou si ji podpíral. „To je pro mě příliš pracné.“

„A pobývat v pochybné společnosti polosvěta snad není? Alkohol, ženy, skandály…“ Slečna Reesová lehce zavrtěla hlavou. „Mně to připadá velice náročné. Proč to děláte?“

„Protože můžu,“ odpověděl s lehkým pokrčením ramen. „Protože bych neměl.“

Jeho společnice se ozvala až po chvilce, během níž zpracovávala jeho slova. „Titul vikomta určitě přináší i řadu povinností. Začnete se teď chovat jinak?“

„Já se už jinak chovat začal, moje milá. Proto jsem skončil tady. A musím říct, že když si odmyslím tenhle podivný nábytek, jsem tu velice spokojený,“ usmál se na ni a sledoval, jak se jí do tváří vlévá ruměnec. „Jak je možné, že znáte mé jméno, ale už nevíte, že můj bratr byl vikomt?“

Slečně Reesové sloužilo ke cti, že na nečekanou změnu tématu zareagovala jenom překvapeným zamrkáním. „Když člověk moc často nevychází z pokoje, dozvídá se informace jen v útržcích. Čas od času jsem o vás zkrátka slyšela, stejně jako o vaší pověsti.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Kapitola 1