Zvrátené mesto

Jakub Mišči

Jakub Mišči

Zvrátené mesto

Copyright © Jakub Mišči

Obálka © Lenka Honzová

Vydavateľ e-knihy: Jakub Mišči

1. vydanie

ISBN: 978-80-570-0135-5

kapitola 1

„Luciu Žitňanskú, asistentku manažéra marketingu vo firme Daurel, dnes oficiálne vyhlásili za nezvestnú a začína sa...“

Adam sa natiahol po ovládač a vypol televízor. Ľahol si, vystrel nohy na hnedom koženom gauči, pričom si s povzdychom dal ruky pod hlavu namiesto vankúša a  zatvoril oči.

„Stále nič nové?“ ozvala sa z kuchyne jeho žena Soňa. V pozadí vrčal ich nový mixér, usilovne drviac rajčiny na drobné kúsky.

„Nie, stále ju nenašli,“ odvetil, ale práve v tej chvíli sa rozštekal pes od susedov. Veľký a zúrivý rotvajler, ktorého z duše neznášal.

Soňa sa zjavila vo dverách obývačky so zvedavým výrazom na tvári. „Čo si to vravel?

„Polícia nemá ani potuchy, kde môže byť. Nikto z firmy si to stále nevie vysvetliť. Jej otec ani kamaráti nevedia nič. Vypočúvali aj jej bývalého, ale v čase jej zmiznutia bol s priateľkou v Košiciach.“

„S Luciou sa dobre poznáš, nie? Nepracujete na tom istom oddelení?“ opatrne sa spýtala.

Konečne otvoril oči a pozrel sa na svoju peknú, tmavovlasú ženu so štíhlou postavou, ktorú si zachovala aj vo svojich tridsiatich troch rokoch a s jedným dieťaťom na krku. Ani on nebol najhorší vo svojich štyridsiatich. Stále športoval, hrával futbal, kedykoľvek si našiel voľnú chvíľu. Len už nebol taký rýchly, ako by si želal, a mladšie ročníky ho dobiehali. Častejšie sa ozývali kĺby a po futbale s kamarátmi si už musel dopriať aspoň pár dní voľna.

„Poznám ju iba z videnia. Je to milé dievča,“ odvetil po krátkom zamyslení sa. „Párkrát za mnou prišla do kancelárie s dokumentmi. Nepracovala priamo podo mnou, takže rozhodne nemôžem povedať, že ju dobre poznám.“

„Už sú to štyri dni, čo neprišla do práce,“ povedala a sadla si do kresla vedľa neho. „Kto to vlastne nahlásil?“

„Jej vedúci Moravčík,“ odpovedal a unavene si pretrel oči. „Miláčik, ale to som ti predsa vravel už včera.“

„Stále mi nejde do hlavy, ako môže niekto len tak zmiznúť.“ Očividne nepočúvala a znepokojene sa mračila. „V Hlohovci, kde každý pozná každého. Čochvíľa sa budem báť vyjsť potme na ulicu sama.“

Posadil sa a vystrel si chrbát, v ktorom niečo zlovestne zapraskalo. Urobil pár cvikov na uvoľnenie, pomrvil sa a rozmýšľal nad tým, čo povedala. Napadlo mu, že v skutočnosti sa v Hlohovci každý vyhýba každému.

„Ty sa nemusíš báť,“ sebavedome vyhlásil. „Nedovolím, aby ti ktokoľvek ublížil.“

Usmiala sa, ale v očiach sa jej úsmev neodrážal. „Som rada, že mám muža, ako si ty.“

„Jakub je ešte u tvojej mamy?“ spýtal sa. „Myslel som, že už bude doma.“

„Volala mi, že ho privezú o siedmej. Niečo nové v práci?“

Pokrútil hlavou. „Stále tie isté papierovačky a objednávky strojového zariadenia. Rozbiehame nové projekty a ja musím riešiť každú hlúposť, ktorá sa vyskytne. Či už je to nový ovládací systém, alebo chýbajúce komponenty. Poviem ti, že Belgičania sú ozajstní blázni. Objednáš jedno a privezú ti druhé. K tomu ešte tá Lucia...“

Ozvalo sa zacenganie a Soňa vyskočila. „To bude moja mama. Idem otvoriť.“

Adam využil príležitosť a vydal sa kúpeľne. Zamkol za sebou dvere, vyzliekol sa a košeľu hodil do koša na bielizeň spolu s ponožkami a spodkami. Čierne oblekové nohavice starostlivo prehodil cez práčku a vliezol do sprchového kúta. Keď mu začala horúca voda bičovať nahé telo, od slastného pocitu si až vzdychol. So zatvorenými očami sa načiahol za sprchovým gélom a začal sa pomaly, až lenivo umývať.

„Oco, si tam?“ skríkol detský hlas a dvere na kúpeľni sa s hrmotom zatriasli.

„Jakub, nechaj otca láskavo na pokoji,“ dohovárala mu Soňa. „Pred chvíľou prišiel z práce. Potrebuje sa osprchovať a na chvíľu si oddýchnuť.“

„Ale ja sa chcem hrať,“ zakvílil šesťročný Jakub s blonďavou šticou vlasov po otcovi. Pobúchal po nepriehľadnej mliečnej výplni na dverách a snažil sa otca vylákať von. „Tato, poď si so mnou kopať loptu na dvor. Ocóóó!“

„To by už aj stačilo!“ nahnevala sa Soňa a schmatla ho okolo pása a takmer nasilu ho odvliekla od dverí. „Čo si jedol u babky a dedka?“

„Zjedol som pukance a celú čokoládu. K tomu som mal čipsy, tanier hranolčekov a zmrzlinu,“ hrdo sa pochválil, vyhrnul si tričko a ukázal vydúvajúce sa bruško.

Soňa si zaumienila, že si čo najskôr musí opäť pohovoriť s mamou ohľadom výživy jej jediného vnuka. Ale jej mama nedbala na dobre mienené rady. S príchodom vnuka jej vždy niečo preplo v hlave a neustále mu prinášala na stôl nové a nové dobroty. Žalúdočné problémy ju nezaujímali. Vnúčik nesmel zostať hladný a čím viac mu chutilo, tým mala väčšiu radosť. To, že potom doma behal neustále na záchod s boľavým bruškom, riešila iba nahnevaná Soňa.

„Keď otec vyjde z kúpeľne, pôjdeš si umyť zuby a o ôsmej nech si v posteli,“ prikázala a nedbala na jeho pobúrenie a námietky. „A keď ťa bude v noci preháňať, neopováž ísť za mnou do spálne s tým, že ti je zle! Hovorila som ti, že sa nemáš prejedať.“

O niečo neskôr večer, keď Adam sedel driemajúc pred televízorom a Jakub spal v detskej izbe, sa Soňa zatiaľ trápila s účtovnými výkazmi a tabuľkami v počítači. Hľadela na čísla, oči ju štípali a keď urobila prvú chybu, vzdala to. Rezignovane si uvedomila, že je už jedenásť hodín a mala by ísť spať. Poukladala a pozatvárala programy, vypla počítač a opatrne odložila hŕbu papierov a dokladov do veľkej škatule pri počítači.

Po špičkách sa prikradla k Adamovi, schmatla ovládač a vypla televízor. Pobozkala ho na ústa, najprv jemne a keď nereagoval, tak mu zapchala nos, aby nemohol dýchať. Po dvoch sekundách sa otriasol, otvoril oči a ticho sa zasmial. Neprestávala ho bozkávať, tak iba natiahol dlhé ruky a pevne ju zovrel okolo pása. Strhol ju na seba a hladil po celom tele.

„Teraz si moja!“ zašepkal a aj v tme videla jeho široký úškrn. „Poďme do spálne.“

„Do spálne ísť môžeme, ale dnes nič nebude. Len som nechcela aby si do rána spal na gauči,“ odvetila. „Som strašne unavená a hlava sa mi ide rozpadnúť. Nenahneváš sa, keď to necháme na zajtra?“

„V poriadku,“ súhlasil a spolu s ňou sa bez problémov postavil na nohy, pričom ju stále držal v náručí. Zachichotala sa, keď ju odniesol do postele a tam ju opatrne položil. Zavrela oči a našpúlila pery, čakajúc aspoň pár bozkov, ale on sa iba zdvihol a bez zbytočných rečí zmizol preč. Prekvapene otvorila oči a trochu sa jej dotklo, ako ju odignoroval. Namrzene zažala nočnú lampičku a počúvala, ako chodí po dome, kontroluje dvere a nakoniec púšťa vodu. O chvíľku sa vrátil, posadil sa vedľa nej a na nočný stolík položil pohár vody s pomaly sa rozpúšťajúcou tabletou.

„Pekne to vypi,“ láskavo povedal. „Inak ťa zajtra ráno bude riadne bolieť hlava. Koľko hodín si dnes robila na tom prekliatom počítači?“

„Od rána. Už to ani nerátam,“ skonštatovala a on si až teraz uvedomil, akú má strhanú tvár od vyčerpania a vrásky pod očami.

„Nemusíš pracovať dlho do noci,“ zašomral. „Nechaj to účtovníctvo tak alebo zruš pár klientov. Zarábam viac, než dokážeme minúť. Neber to v zlom, prosím ťa. Len ťa nechcem vidieť každý večer takú unavenú.“

„Ale mňa to baví. Robím to rada.“ Usmiala sa nad jeho neveriacim pohľadom a schmatla pohár, v ktorom sa už tableta úplne rozpustila. S chuťou vypila až do dna a hneď ho išla odniesť do umývačky.

O minútu neskôr už ticho ležala v posteli, pritisnutá k Adamovi a nástenné hodiny v tme ticho odmeriavali čas.

„Nad čím rozmýšľaš? Trápi ťa niečo?“ spýtala sa Soňa, cítiac, že sa jej manžel neustále mrví.

„Že či,“ vzdychol si Adam. „Mám starosti o Štefana. Po práci som ho bol navštíviť. Nevyzerá to s ním bohvieako.“

„Zhoršuje sa mu stav?“

„Mama s otcom majú čoraz väčšie problémy. Neviem, ako dlho ho ešte budú zvládať. Na to, aký je spomalený, býva občas až neuveriteľne šikovný. Verila by si tomu, že včera v noci vyliezol cez okno a až do rána sa bohviekde potuloval? Mama mi nevolala, lebo si myslela, že sa išiel len poprechádzať, keď ho ráno prišla zavolať na raňajky. Chvíľu mi trvalo, kým som z neho vypáčil, že ušiel ešte v noci. Celý bol špinavý, mokrý a zablatený. Vyzeral, akoby sa vykúpal vo Váhu a rovnako tak aj zapáchal. Musel som ho osprchovať, ale nezaobišlo sa to bez kriku.“

Soňa počúvala, ale mimovoľne sa jej začali už zatvárať oči. „Dohovoril si mu?“

Odfrkol si. „Snažil som sa, ale vieš, že je rád, keď sa mu podarí zaviazať si šnúrky na topánkach. Len sa na mňa hlúpo usmieval ako zvyčajne, keď som mu vysvetľoval, že sám nikam ísť nemôže.“

„A čo keby sa presťahoval k nám?“ váhavo navrhla. „Ja pracujem doma, mohla by som ho postrážiť.

„Nie,“ vyhlásil rezolútne. „Máš dosť práce s Jakubom. Štefan je môj problém. A mojich rodičov.“

Soňa si potichu vydýchla od úľavy. Adamov tridsaťsedemročný brat bol nielen spomalený, ale občas aj nezvládnuteľný. Záchvaty zlosti a paniky v spojení s jeho robustnou postavou pôsobili hrôzostrašne a v každom človeku vyvolával obavy. Väčšinu času však mal dobrú náladu a usmieval sa na všetkých naokolo. Nikto nevedel, ako sa k nemu správať a čo od neho očakávať. Okrem Adama. Zdalo sa, že má na neho dobrý vplyv a vždy ho zvládol, keď hrozil výbuch.

Niet sa čomu čudovať, pomyslela si a vzápätí zaspala.

Adam, napriek svojej dobrej povahe, vedel zakročiť a nebál sa žiadnej konfrontácie. Raz do mesiaca chodieval vypustiť paru na strelnicu a s chuťou strieľal zo svojho Glocka na nehybné terče a figuríny. Soňa jeho záľubu v zbraniach nezdieľala a celé roky sa bála, aby sa mu niečo nestalo. Párkrát s ním išla na strelnicu a keď videla, s akou opatrnosťou narába so zbraňou, uľavilo sa jej. Nikdy sa zbytočne nevystatoval a zbraň vždy zamykal do bezpečnostného trezoru v ich spálni. Mali ich dva. Jeden, namontovaný bezpečnostnou firmou a druhý, ktorý bol ukrytý v podlahe, inštaloval Adam sám. V oficiálnom, ktorý sa dal bez problémov nájsť za obrazom, mal vždy iba menšiu hotovosť a pár šperkov. Vždy s obľubou vravieval, že prípadný zlodej sa uspokojí s jedným sejfom a určite nebude pátrať po ďalšom. Raz si už našli po dovolenke vykradnutý dom, ale chýbalo iba pár maličkostí a sejf bol, prirodzene, otvorený dokorán. Adam dal najavo iba chladné uspokojenie, že sa jeho podozrenie potvrdilo. Vždy vravieval, že bezpečnostné firmy majú vo svojich radoch zlodejov a kriminálnikov, prípadne im dávajú tipy.

Adam stále len ležal, premýšľal a pripomínal si, čo všetko musí stihnúť na ďalší deň. Keď sa ozval hlboký a pokojný dych jeho manželky, spokojne vstal a opäť sa išiel prejsť. Prechádzal po veľkých miestnostiach, až kým sa neocitol v detskej izbe. Zahľadel sa na svojho jediného syna a usmial sa. Jakub spal tvrdo, s doširoka otvorenými ústami a rukou opretou o čelo postele, v ktorej zvieral plyšáka. Keď vonku opäť párkrát zaštekal susedov pes, Adam sa zamračil a poprial mu, aby zdochol do rána. Na psa sa sťažovali aj všetci susedia, ktorí vďaka nemu nemohli dobre spávať. Jakub mal našťastie taký tvrdý spánok, že by ho neprebudila ani kanonáda výstrelov.

„Dotiahneš to ďaleko,“ zašepkal Adam a prehodil cez neho tenkú prikrývku.

kapitola 2

Keď sa Lucia prebrala, uvedomila si prenikavú bolesť a tmu. Pokúsila sa skríknuť, ale v ústach mala natlačenú hrubý a drsný kus tkaniny. Nezadržateľným tempom v nej rástla panika, najmä keď si uvedomila, že je zrejme úplne nahá. Roztiahnuté ruky aj nohy mala pripútané o železný rám postele. Začalo sa divo zmietať a bolestivo si odierala kožu na zápästiach a členkoch o chladný kus kovu. Spamätala sa, až keď jej po prvotnom ošiali začali tiecť po rukách a nohách tenké pramienky krvi.

Mala pocit, že sa zadusí, a keď ju naplo na vracanie, radšej naklonila nabok hlavu, aby sa náhodou nezadusila vlastnými zvratkami. Nasilu prehltla a z očí sa jej vyvalil prúd horúcich sĺz. Snažila sa premýšľať, ale bola ako omráčená. Vôbec sa nemohla sústrediť, myseľ mala zahmlenú a neistú.

Kde to som? Nešťastne sa snažila v duchu rozpomenúť. Premýšľaj! Ako som sa tu ocitla? Čo sa to deje, dopekla!

V hlave sa jej začalo rozjasňovať až po hodnej chvíli. Bol to piatok či sobota?

Bola v pube na pive s Máriou, s kamarátkou s detských čias. Rozprávali sa a klebetili o všetkom možnom, ohovárali kolegov a odrážali útoky mladých frajerov, ktorí ich neprestajne pozývali na drinky. Domov išla pomerne skoro, nebola fanúšikom bezuzdného pitia a Mária bola na tom rovnako. Kráčala pešo, do svojho malého bytu kúsok za budovou pošty. Ulice boli prázdne, až na pár neplnoletých výrastkov potulujúcich sa s nešikovne skrývanými fľašami v rukách. Prišla k svojmu vchodu a potom...

Potom som ucítila sladkastý zápach a stratila som vedomie, spomenula si s hrôzou.

Rozbolela ju hlava, akoby sa jej do lebky vnáralo naraz tisíc klincov, ktoré mučivo postupovali čoraz hlbšie a hlbšie do mozgu. Začala plakať a cítila nesmierny smäd. K tomu sa pridala bolesť v brušku a chcelo sa jej cikať. Zúfalo to v sebe držala dovtedy, pokým vládala. Nie, nie, nie! vykríkla v duchu, keď mala pocit, že jej močový mechúr exploduje a vzdala to. Pocítila prudkú úľavu, vyrazil z nej horúci prúd moču, zmáčal jej celé nohy a vpíjal sa do tenkého matraca. Miestnosť sa naplnila ostrým, kyslým zápachom, pripomínajúcim pripálené pukance, ktorý jej na okamih nebezpečne zdvihol žalúdok.

Dostala triašku pri pomyslení, že sa z tejto situácie nedostane so zdravou kožou. Ignorovala bolesť a pokúšala sa vypľuť handru z úst. Mala ich však ešte navyše prelepené lepiacou páskou. Po minúte, piatich alebo možno aj po hodine, celá vyčerpaná prestala tlačiť jazykom a hýbať unavenou čeľusťou. Skrátka to nemalo zmysel a musela vymyslieť niečo iné.

Sklonila hlavu k ľavému plecu a začala si šúchať jeden koniec pásky, skúšajúc, či sa neuvoľní. Páska bola na dotyk textilná, dalo sa s ňou pracovať a po chvíľke mala úspech. Podarilo sa jej odlepiť kúsok z líca a potom pokračovala aj na druhej strane, kým sa úplne neuvoľnila. Lucia sa, potešená úspechom, vrátila k opätovnému vypľúvaniu handry z úst s dvojnásobným úsilím. Darilo sa jej. Handra išla kúsok po kúsku z úst von, pričom jej najväčší problém robili vyschnuté a necitlivé ústa. Zvládla to s najväčším sebazaprením pričom ju minimálne stokrát naplo na vracanie.

Keď skončila handra na zemi, prihlásil sa o slovo žalúdok a vyvrátil zo seba posledné jedlo. Snažila sa skrútiť viac na bok, avšak putá ju nepustili, a tak všetok nechutný obsah skončil na jej pravom pleci, odkiaľ sa roztiekol na všetky strany. Znechutene mykla hlavou a čakala na ďalší nápor nevoľnosti, ale žiadny už neprišiel.

Otvorila ústa a z plných pľúc zajačala. Vyšiel z nej však iba slabý pískavý zvuk, ktorý ani zďaleka nepripomínal ženský hlas. Oblizla si pery a tentoraz zrevala, ako najmocnejšie vedela. Chrapľavý hlások bolo ledva počuť v miestnosti a rozhodne by ho nezachytil žiadny sused alebo okoloidúci. Rozkašľala sa a v hrdle ju začalo neznesiteľne páliť. Potrebovala vodu a vždy, keď sa snažila dostať zo seba hláska, ozývalo sa iba bezmocné zaškriekanie. Napokon si priznala porážku a rozplakala sa.

Nevedela, ako dlho tam ležala, kým sa neozvali ťažké kroky doliehajúce až k nej. S prívalom novej nádeje zdvihla hlavu a zachrípnuto skríkla: „Pomoc! Som tu! Pomôžte mi, prosím! Haló, počujete ma! Zachráňte ma!“

Kľúč zapadol do zámky a skrútil sa. Do temnej miestnosti vnikli ostré lúče svetla a načisto ju oslepili. Do očí sa jej nahrnuli slzy a žmurkaním sa ich snažila zbaviť. Sklonila sa k nej postava odetá v bielom s rúškom na tvári a lekárskou čiapkou na hlave. Chytila ju za vlasy a vrazila jej hrču látky späť do úst. Z celej sily sa bránila, vypľula ju naspäť, odvracala hlavu a pritom neustále kričala. Mužská ruka ju však drsne chytila za krk a prudko stisla. Lucia sa začala dusiť, oči jej vyliezali z jamôk, a keď divo zalapala po vzduchu, handra sa vrátila na pôvodné miesto. Muž odtrhol novú lepiacu pásku a opäť jej prelepil ústa. Počas zápasenia zo seba nevydal ani hláska.

Vyšiel z miestnosti, no dvere nechal otvorené. Pri svetle dopadajúcom z chodby si Lucia všimla, že leží v štvorcovej izbe bez okien. Posteľ, na ktorej ležala, sa nachádzala v ľavom rohu, nablízku bolo malé obité umývadlo. V strede sa leskol dlhý nerezový stôl a na ňom odpočívala veľká kožená taška. Nevedela, čo sa v nej skrýva a bála sa tak veľmi, až mala pocit, že jej od strachu pukne srdce. Prudko búšilo, tvrdošijne ju udržiavalo nažive, nestarajúc sa o to, čo bude.

Z chodby k nej slabo doliehal zvuk štrngajúcich kľúčov a škripot, akoby neznámy presúval nábytok. Trvalo to iba chvíľku a čoskoro všetko utíchlo. Od napätia sa potila tak veľmi, až jej z čela cícerkom tiekol pot, hoci v miestnosti bolo pomerne chladno.

Ozval sa rýchly dupot nôh, zakašľanie a vo dverách sa opäť zjavil neznámy. Nehybne ju pozoroval svojimi dominujúcimi uhľovočiernymi očami. Rúško mal tak dôkladne natiahnuté na tvári, že sa nedalo rozoznať nič, iba kúsok odhalenej kože prezrádzal, že je to beloch. Postavu mal silnú, nehrbil sa a vypĺňal takmer celé dvere.

Lucia zastonala a únosca sa na ten zvuk strhol.

„Pošťala si sa,“ vyhlásil. Na jeho chrapľavom hlase jej bolo niečo známe, akoby ho počula, ale... zároveň vyznieval plechovo a monotónne. Vyžarovala z neho akási nemenná hrôza a úskočnosť.

Pristúpil k nej a ruku v bielych gumových rukaviciach ponoril do mokrého matraca. Vzdychol si a zdvihol si k nosu jeden prst. Zamračil sa, skúmavo poťahujúc skrytým nosom. Vzápätí ju udrel s otvorenou dlaňou do tváre tak rýchlo a nečakane, až takmer stratila vedomie.

„Nebudeš močiť do postele, ty suka!“ zavrešťal a ona to všetko vnímala ako cez hrubý závoj hmly. Opäť ju udrel do tváre, schmatol ju za plecia a triasol ňou, búchajúc jej hlavu o mreže postele.

Prestávala vnímať a upadala do sladkého bezvedomia. Už to dlho nepotrvá, stihla si pomyslieť s úľavou a hneď nato o sebe nevedela.

Keď únosca precitol a pochopil, že je v bezvedomí, vrátil sa s vedrom ľadovej vody a bez okolkov jej ho vylial na hlavu. Voda jej vnikla do očí, nosa, uší. Dusila sa, nedokázala sa nadýchnuť. Oči sa jej vyvrátili stĺpkom a  neovládateľne sa roztriasla.

Muž zavrčal, odlepil pásku a vytrhol jej tkaninu z úst. Prerývane sa nadýchla, z úst a nosa sa jej vyvalila krv. Úpenlivo sa rozplakala, ale na svojho únoscu neurobila žiadny dojem.

Prešiel k nerezovému stolu a pokojne otvoril tašku. Hrabal sa v nej, kým nenašiel čiernu, viacnásobne prekladanú taštičku. Rúško na tvári prezrádzalo spokojný úsmev, keď si ju začal rozkladať na stole a vyberať z nej rozličné nástroje.

Vo vzduchu sa zablysli ostré čepele nožov. Lucia od strachu znehybnela, prestala plakať a neveriacky sledovala jeho prípravy. Vzápätí sa zjavila strieborná pílka, ostré kliešte a kladivko. Únosca si ukladal pomôcky na stôl, ale v jednom momente sa pozrel na hodinky na ľavej ruke a zahrešil.

„Lucka, dnes to necháme radšej tak,“ podráždene oznámil a začal sa prechádzať po miestnosti dlhými krokmi. Nervózne si pukal hánky na rukách a podchvíľou sa škriabal na hlave. Nad čím rozmýšľal, si netrúfala hádať. Napokon dospel k akémusi vnútornému rozhodnutiu a prikývol. Podišiel k nej, vytiahol z vrecka kľúčik a odomkol jej puto na ľavej ruke.

Okamžite naňho zaútočila, ale bol viac než len pripravený. Bez námahy vrazil facku, až jej myklo hlavou, pridal úder do brucha, ktorý jej z tela dokonale vyrazil dych.

„Teraz ti odomknem putá na nohách. Pokiaľ budeš robiť hlúposti alebo spravíš niečo, čo sa mi nebude páčiť, odpílim ti najprv ľavú a potom pravú nohu. Rozumieš?“

Nepochybovala, že by to spravil. Sršalo z neho zlo, hrôza a šialenstvo. Rozhodla sa počkať na svoju príležitosť, len čo bude môcť.

Keď mala obe nohy voľné, pritiahla si ich pod bradu a schúlila sa do klbka. Pravú ruku mala stále pripútanú o rám postele.

„Prosím, pusti ma,“ zachripela slabým hlasom. „Prisahám, že nikomu nič nepoviem.“

„Nepovieš,“ odvetil, rúško na tvári sa mu zachvelo. Pochopila, že sa zrejme usmieva. „Nepovieš, nepovieeeš, nepovieeeeš.“

„Si blázon,“ vyšlo z nej, skôr než tomu stihla zabrániť. Prestal sa usmievať a v očiach sa mu nebezpečne zablyslo. Čakala prinajmenšom bitku, ale on si iba sadol na koniec postele, čo najďalej od nej. Prezeral si ju od hlavy po päty a pritom sa zrejme neustále uškŕňal. Začal sa kývať dopredu a dozadu, zavrel oči a monotónne si niečo hmkal popod nos. Napadlo jej, že by ho mohla kopnúť, ale nič by tým nedosiahla. Ruku mala stále pripútanú a ku kľúču by sa aj tak nedostala.

Ozvalo sa hlasné zapípanie a únosca otvoril oči. Pozrel na hodinky a bez slova odišiel. O pár minút sa vrátil späť s kusom chleba, akousi nátierkou a fľašou kofoly. Bez slova položil občerstvenie na zem blízko nej a prisunul jej aj vedro.

„Jesť máš, vodu máš, vedro máš,“ rýchlo si zopakoval nahlas, akoby to bola domáca úloha. „Môžem ísť.“

„Kto si?“ vystrašene sa spýtala. „Môžem ti zaplatiť, koľko len chceš, len ma pusti, prosím.“

Obrátil sa k nej. „Ešte raz povieš slovo prosím, vyrežem ti jazyk.“

„Ale prečo mi to robíš?“ vykríkla. „Čo som ti spravila? Kde to som?“

Zaváhal, ale prešiel ku stolu a vybral si malé, oceľové kladivko. Z celej sily sa zahnal a udrel si ním do stehna. Spokojne zavrčal a vrátil sa späť k posteli.

„Ktorá noha?“ spýtal sa chladne.

„Ani slovo nepoviem, prisahám!“ vykríkla. „Budem ťa poslúchať! Len mi neubližuj!“

„Výborne,“ odvetil a črty pod rúškom sa mu uvoľnili. „Ale aby si nezabudla...“

Rozohnal sa a kladivkom jej udrel do ramena, v ktorom jej bolestivo čosi zapraskalo a zároveň jej do chrbtice prenikla ostrá, pichľavá bolesť. Zvreskla od bolesti a snažila sa pripraviť na ďalší úder, no ten únosca očividne neplánoval. Vrátil kladivko k nástrojom poukladaným na stole, zatiaľ čo sa plačúca Lucia bezmocne schúlila na posteli.

Vyšiel na chodbu, zatresol za sebou dvere a ona sa opäť ocitla v čiernočiernej tme. Miestnosťou sa o chvíľu niesol jej nárek a trhané vzlyky, až kým neupadla do nepokojného spánku.

kapitola 3

Karol so zaúpením otvoril oči. Bolel ho každý kúsok tela, akoby ho deň predtým prešiel parný valec. Bol nahý, točila sa mu hlava, v ústach cítil zvratky a rozmýšľal, aký môže byť deň. Napokon usúdil, že na tom nezáleží, a vstal z postele. Opatrne sa dovliekol do kúpeľne, kde si sadol na záchod. Nevydržal dlho, naplo ho na vracanie a dávil zo seba zvyšky včerajšej noci. Keď sa mu uľavilo, vypláchol si ústa v umývadle a zamračene si prezrel poranené hánky na rukách. Taktiež si všimol v kúte plný kôš bielizne, ktorú mal hodiť do práčky pred týždňom, ale opäť na naňho prišiel nápor nevoľnosti a priskočil k záchodu. Po ťažkých desiatich minútach vliezol do sprchy aj so zubnou kefkou a pastou, pustil na seba prúd horúcej vody a okamžite pocítil úľavu.

„To je ono,“ pochvaľoval si popod nos a snažil sa rozpomenúť si, čo robil, že sa tak doriadil. Všetko mal ako v hmle, dokonca aj keď neskôr sedel pred počítačom, a z myšlienok na noc ho vytrhlo až zvonenie mobilu.

„Prosím?“ ohlásil sa podráždene bez toho, aby sa pozrel, kto volá.

„Karol, kde trčíš?“ ozval sa nahnevaný mužský hlas. „Čakáme na teba už pätnásť minút!“

„Adam?“ nechápavo sa spýtal Karol. „Čo sa deje?“

Ozvalo sa povzdychnutie. „Je sobota a štvrť na jedenásť. Premýšľaj. Kde si mal byť o desiatej?“

Karolovi svitlo. „Futbal,“ zastonal. „Počuj, nie som v stave...“

„Nezaujíma ma to,“ ostro odsekol Adam. „Zas si hral do rána automaty?“

„Nie, ja...“ Karol sa nedokázal vykoktať. Veď ani sám neviem...

„To je jedno. Máš desať minút na to, aby si prišiel. Sme siedmi, bez teba to nemá zmysel. Neobjednávali sme športovú halu za takú pálku dopredu, aby sme sa na to kvôli tebe vykašľali.“

Karol si utrápene pošúchal čelo „Viem. O pätnásť minút som tam.“

„Máš desať minút,“ zdôraznil Adam a zložil skôr, ako Karol čokoľvek dodal.

„Somár,“ uľavil si do hluchého telefónu a išiel sa chystať.

Keď napokon spotený dorazil na bicykli do haly, musel strpieť uštipačné narážky na to, že vyzerá ako chodiaca mŕtvola. Bez problémov s nimi súhlasil, lebo sa tak aj cítil. Rozhodol sa dostať aspoň do akej-takej formy a netrpezlivo sa začal rozcvičovať. Chrasty na hánkach ho začínali nepríjemne svrbieť.

Adam neuniklo nič. „Prosím ťa, s kým si sa včera v noci pobil?“

„To je dobrá otázka. Mám riadne okno,“ vyhlásil Karol.

„Vyzeráš hrozne.“

„Ďakujem, pán doktor,“ sarkasticky odsekol Karol. „Skutočne by som si to sám nevšimol. Preto dnes budem iba chytať. Za loptou sa rozhodne naháňať nebudem.“

Po hodine oľutoval, že prišiel. Futbalu začínal mať plné zuby, súperi to doňho pálili zo všetkých strán. Súperov brankár bol však zrejme flámovať tiež, hoci to nepriznal a pustil ešte viac gólov ako Karol. Adam nastrieľal šestnásť gólov, takže bol spokojný a nebuzeroval nikoho ako zvyčajne. Po zápase dostal chuť ísť si pokecať niekam do baru. Spoluhráči odmietli, utekali domov za rodinami.

„Dúfam, že so mnou pôjdeš na pivo aspoň ty,“ spýtal sa Karola, keď sa po sprche prezliekali v šatni. Ostatní už odišli.

„Nechcel si byť po futbale doma?“ začudovane sa spýtal Karol. „Je sobota.“

„No a?“

„Celý týždeň drieš ako blázon. Soňa určite nebude nadšená, keď si ani cez víkend na nich nenájdeš čas.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

kapitola 1

kapitola 2

kapitola 3