Petra Lišková

BLÁZNIVÉ TATRANSKÉ PRÍBEHY

Príhody vlka, medveďa, jeleňa a zajaca

Ukážka z elektronickej knihy

© Petra Lišková 2018

Ako to vlk celé začal

V lesoch okolo Smokovca vo Vysokých Tatrách žil vlk. Nemal tam síce veľmi čo loviť, ale to bolo v poriadku, pretože vlastne žiaden veľký lovec nebol. Býval tam už niekoľko rokov a za ten čas si zvykol prehľadávať odpadkové koše okolo hotelov v Smokovci, kde vždy našiel viac jedla, ako potreboval. A bolo omnoho pohodlnejšie si ráno aj večer z košov povyberať zvyšky rezňov, španielskych váčikov a šunky, ako celý deň naháňať jedného svišťa.

Vlk si takto žil celkom pohodlne, ale po čase sa začal nudiť. Pozoroval, ako turisti prichádzajú a odchádzajú, v lete počúval pod terasou reštaurácie, ako si rozprávajú svoje zážitky a sledoval tatranské električky, ktoré ľudí vozili na rôzne zaujímavé miesta. Za jasných nocí sedával na stráni nad Smokovcom a sledoval svetlá mestečiek a dediniek pod Tatrami. Okrem toho, že sa nudil, sa cítil aj dosť osamelo, pretože naokolo žiadni ďalší vlci nežili a menšie zvieratá, ktoré ho považovali za nebezpečného dravca, sa ho báli.

Z rozhovorov turistov na terase hotela zistil, že najväčšie mesto pod Tatrami sa volá Poprad. Dozvedel sa, že aj tam majú hotely a býva tam dosť ľudí a usúdil, že je tam teda určite aj dosť odpadkových košov. Povedal si, že sa tam pre rozptýlenie vyberie a ako dopravný prostriedok si vybral tatranskú električku.

V jednu sobotu skoro ráno prišiel na zastávku električky v Smokovci. Na nástupišti nikto nebol, prvá električka mala ísť až za chvíľu. Vlk nervózne čakal za rohom staničnej budovy a celý čas sa obzeral okolo seba, či neprichádzajú ľudia (mal s nimi totiž dosť zlé skúsenosti). Našťastie nemusel čakať dlho. O chvíľu počul, ako električka hrkoce po koľajniciach a onedlho zastala pri nástupišti. Dvere sa otvorili, vlk prebehol cez nástupište a naskočil dovnútra. Tak okrem neho nikto nebol, tak si vydýchol a pohodlne sa usadil na najbližšie sedadlo. Dvere sa zavreli a električka sa pomaly pohla.

Vlk cez okno sledoval okolitú krajinu a predstavoval si, čo všeličo v Poprade uvidí. A možno si tam nájde aj kamaráta! Nemal síce predstavu, ako dlho sa do Popradu povezie, ale povedal si, že keď uvidí veľa domov a ľudí, bude už asi na mieste a tam vystúpi. Preto, keď električka začala spomaľovať, zbystril pozornosť a pripravil sa, že bude vystupovať. Ale keď zastali, naokolo bolo iba niekoľko stromov a jedna budova a nástupište bolo prázdne. Vlkovi sa to nezdalo a rozhodol sa, že sa povezie ďalej.

Električka sa zase rozbehla a rovnomerný pohyb vlka začal uspávať. Už sa mu zatvárali oči, keď náhle za chrbtom začul buchnutie. Opatrne vykukol spoza operadla a uvidel muža v uniforme, ako zavrel spojovacie dvere a vybral sa smerom k nemu. Vlk sa prikrčil na sedadle a rozmýšľal, že pod neho vlezie. Ale to už nestihol. Muž sa objavil pri ňom:

„Cestovné líst....áááááá!“

Ustúpil dozadu, dosadol na operadlo sedadla naproti, nohy sa mu podlomili a zviezol sa do priestoru medzi sedadlami. Nadýchol sa a začal kričať z plných pľúc:

„Pomoooc, vlk! Kde ste všetci?! Nechcem sa dať zožrať, mám rodinu, psa a tri mačky! Heš, zmizni, nepribližuj sa ku mne!“

Takto kričal a keďže sa zasekol medzi sedadlami, nemohol sa veľmi hýbať, o to viac ale divoko mával rukami okolo seba. Vlk sa tiež vydesil a začal skákať po okolitých sedadlách v snahe dostať sa od muža čo najďalej. V strachu ani nevedel, ako dlho to celé trvalo, ale po chvíli si uvedomil, že električka spomaľuje a keď zastala, všetky dvere sa otvorili. Vlk viac nepotreboval, priskočil k najbližším dverám a vybehol von. Tam stál turista s veľkým batohom a jedol horalku. Keď vlk okolo neho prefrčal, vytreštil oči a nadýchol sa, že začne kričať. Ale horalka mu zabehla, a tak namiesto kriku začal kašľať, stratil rovnováhu a vrazil do sprievodcu, ktorému sa medzitým podarilo vyslobodiť spomedzi sedadiel a vybehol za vlkom. Kým sa pozbierali, vlk zmizol medzi stromami.

Bežal a nezastavil sa, až kým nedobehol naspäť do Smokovca. Keď sa trochu ukľudnil a bol schopný sa aj normálne nadýchnuť, otriasol sa:

„Uf, to bolo tesné! S tou električkou to asi nebude také jednoduché. Nebol to zlý nápad, ale musím si o tom zistiť viac.“

Na druhý deň už od rána pozoroval ruch na stanici a sledoval, čo ľudia robia. Všimol si, že dávajú peniaze mužovi za okienkom, alebo ich hádžu do kovovej krabice a dostávajú malé kúsky papiera, ktorým hovoria cestovné lístky. Vyzeralo to, že za cestu električkou bolo treba platiť!

Vlk teda potreboval peniaze. A keďže nechcel, aby ho aj s kúpeným lístkom zase vyhodili z električky, lebo je zviera, povedal si:

„Zoženiem si rovno aj ľudské šaty. Zamaskujem sa a keď si kúpim lístok, už sa do Popradu určite dostanem!“

Trochu ho síce trápilo svedomie, lebo vedel, že šaty aj peniaze bude musieť niekomu zobrať, ale utešoval sa tým, že šaty zase vráti a peniaze...no, tie už nevráti, ale niečo skrátka vymyslí. Niekoľko dní chodil potajomky okolo hotela Atrium a nakoniec prišla jeho chvíľa. Večer zostalo okno na reštaurácii otvorené, vlk skočil dnu, prebehol po chodbe a dostal na poschodie s izbami. Skúšal postupne všetky dvere, až sa mu podarilo nájsť jedny, ktoré boli len privreté. Vkradol sa do izby, odkiaľ sa ozývalo chrápanie. Vlk sa poobzeral a potešil sa, keď na kresle zbadal kôpku oblečenia. Rýchlo ju schmatol a utiekol tou istou cestou, ako prišiel. Keď vybehol vyššie do lesa, pri svetle mesiaca si oblečenie poobzeral. Zistil, že drží kožené nohavice, bielu košeľu s vyšitým plesnivcom, zelenú plstenú vestu, rukavice a čierny klobúk.

„Vyzerá to tak, že pôjdem ako nemecký turista“, povedal si. „Idem si ešte požičať topánky.“

Vybral sa rovnakou cestou ako predtým a onedlho sa vracal s párom pevných turistických topánok. Chystal sa ešte na tretiu výpravu, ale keď si skúšal oblečenie, vo vrecku našiel desaťeurovú bankovku. Okrem toho zistil, že sa mu do nohavíc pohodlne vojde chvost a keď si klobúk stiahne hlboko do čela, schová mu celé uši. Vesta mala zase vysoký golier, ktorý si vedel vytiahnuť až nad ňufák, takže keď si všetko obliekol a vopchal laby do vreciek, trčali mu nad golierom iba oči. Chvíľu ešte trénoval chôdzu na zadných labách a potom sa spokojne pobral spať.

Na druhý deň ráno sa vyobliekal a vybral sa na stanicu električky. Pristúpil k okienku a vtedy si uvedomil, že si vlastne lístok nevie vypýtať. Za ním sa začal tvoriť rad a keď sa vlk nehýbal ani nič nehovoril, muž za okienkom sa ho netrpezlivo spýtal:

„Kam cestujete? A budete chcieť jednosmerný alebo spiatočný lístok? Čo neviete rozprávať?“

Vlk zúfalo rozmýšľal, čo by mohol spraviť a keď ho nič nenapadlo, v zúfalstve načiahol k okienku labu v rukavici, v ktorej držal desaťeurovku. Vtom sa za ním ozvalo:

„Prosím vás, chovajte sa trochu slušnejšie! Nevidíte, že je to turista z Nemecka? Čo si o nás bude myslieť? Uvedomte si, že treba podporiť cestovný ruch!“

Vedľa vlka sa objavila staršia dáma a milo sa mu prihovorila:

„Guten Tag! Kann ich Ihnen helfen? Fahren Sie nach Poprad?“

Vlk samozrejme vôbec nepochopil, čo mu hovorí, ale porozumel slovu Poprad a nadšene prikývol. Pani sa triumfálne obrátila na muža za okienkom:

„Vidíte, hovorila som vám! Vystavte mu jeden spiatočný lístok do Popradu.“

Muž pokrčil plecami, vytlačil lístok, podal ho vlkovi a vzal od neho bankovku. Vlk schmatol lístok a otočil sa na odchod. Pani ho chytila za rukáv a niečo zasyčala na predavača lístkov. Vlk si pomyslel, že to celé prasklo a chystal sa zmiznúť, ale vtom mu pani vsunula do laby (v rukavici) niekoľko mincí, ktoré mu vydal predavač. Vlk sa potešil, že má aj lístok, aj peniaze a rozbehol sa preč.

Zastavil sa na konci nástupišťa a čakal na električku. O chvíľu prišla a vlk nastúpil. Sadol si vzpriamene na voľné sedadlo a lístok pre istotu držal v labe. Keď prišiel sprievodca, letmo na vlka pozrel, skontroloval lístok a šiel ďalej. Vlk sa už úplne ukľudnil a tešil sa, ako to krásne vymyslel.

Keď zastali v Poprade, dôstojne vystúpil a nasledoval ostatných cestujúcich. Bol krásny deň a keď sa tak prechádzal po uliciach, tešil sa, aké zažíva úžasné dobrodružstvo. Onedlho mu ale začalo od hladu škvŕkať v žalúdku a povedal si, že je načase preskúmať možnosti stravovania. Všade bolo ale dosť ľudí a tak sa neodvážil otvárať odpadkové koše. Vtom si ale spomenul, že mu po kúpe lístka na električku zostali ešte nejaké peniaze a rozhodol sa, že si jedlo kúpi v samoobsluhe. Práve okolo jednej išiel, tak vošiel dnu, vzal si košík a začal sa prechádzať medzi regálmi. Dostal sa k pultu so šunkou, klobásami a inými balenými pochúťkami a bezhlavo začal nakladať dobroty do košíka. Keď bol košík plný, prišiel k pokladni a podával zvyšné mince pokladníčke.

„Vydržte,“ povedala pokladníčka, „musím to nablokovať.“

Vlk nevedel, čo to je a tak tam stál a v labe stále držal mince. Pokladníčka naňho otrávene pozrela:

„Vyložte mi to na pás.“

Vlk stále nehybne stál, v jednej labe košík s nákupom, v druhej mince. Dobroty k košíku nádherne voňali a jemu už začínali tiecť slinky. Za ním sa začal tvoriť rad. Pokladníčka stratila trpezlivosť, načiahla sa ku košíku a hovorí:

„Ukážte, vyložím vám to ja.“

Vlk sa zľakol, že mu nákup chce zobrať, hodil mince na pokladničný pás a rozbehol sa k východu. Pokladníčka začala kričať:

„Pomoc, bezpečnostná služba! Je tu zlodej a kradne potraviny!“

Za vlkom sa rozbehol strážnik v uniforme. Vlk, ktorému sa po dvoch zadných labách zle bežalo, si prehodil košík do zubov, spustil sa na všetky štyri a bleskurýchle vytrielil na ulicu. V samoobsluhe zavládlo prekvapenie a zdesenie, pretože turisti v kožených nohaviciach, ktorí kradnú potraviny a pred strážnikom utekajú po štyroch s košíkom v zuboch, sa tu nevyskytovali často. Strážnik si od prekvapenia ani nevšimol, že dvere na ulicu sa mu zavreli pred nosom, v behu do nich vrazil a pomaly sa zviezol na zem.

Vlk už bol medzitým za rohom. Rýchlo sa spamätal, chytil košík do laby, postavil sa zase na zadné a zhlboka dýchajúc, vybral sa smerom k stanici. Povedal si, že na jeden deň už bolo vzrušenia dosť. Prišiel na stanicu, posadil sa na lavičku a z košíka vybral klobásu. Zjedol ju a svet sa mu zase zdal krajší. Keď prišla električka, nastúpil, košík si položil na vedľajšie sedadlo, vybral z neho ďalšiu klobásu a keď sa električka rozbehla, začal jesť.

Po druhej zastávke prišiel do vozňa sprievodca. Vlk, dosýta najedený a v dobrej nálade, siahol do vrecka pre lístok. Ale žiadny tam nebol. Siahol do druhého, ale aj to bolo prázdne. Dobrá nálada ho opustila. Sprievodca sa približoval a vlk si v panike uvedomil, že lístok musel stratiť pri úteku zo samoobsluhy. Prikrčil sa na sedadlo, ale to už sprievodca prišiel k nemu a veselo ho pozdravil:

„Dobrý deň. Á, vidím, že ste boli na nákupe. A samé dobroty! Váš cestovný lístok, prosím.“

Vlk ticho sedel a pozeral pred seba. Sprievodca sa prestal usmievať a ozval sa hlasnejšie:

„Prosím si váš lístok!“

Vlk sa zviezol hlbšie do sedadla, labou prikryl košík s nákupom a nepovedal nič. Sprievodca sa zamračil:

„Nemáte lístok? A toto vlastne vyzerá ako nákupný košík z obchodu! Vy ste ho ukradli?! A cestujete bez lístka? Takže tu máme zlodeja a ešte k tomu cestuje načierno!“

Ostatní cestujúci sa začali nahlas rozčuľovať. Sprievodca vytiahol vysielačku a chystal sa zavolať kolegov. Ale vtedy začala električka spomaľovať pred ďalšou zastávkou. Sprievodca začal niečo hovoriť do vysielačky a načiahol sa ku košíku. Vtom električka zastala a dvere sa otvorili. Vlk bleskovo schmatol košík do zubov, prekľučkoval okolo sprievodcu a niekoľkých cestujúcich a vyskočil von. Na nič nečakal, prebehol cez stanicu a poďho do lesa.

Bežal a bežal, už sa začalo stmievať. Prebehol okolo nejakých domov a už sa mu okolie začalo zdať známe, keď naraz vrazil do niečoho mäkkého, košík mu vypadol zo zubov a vlk sa natiahol na zem, až to zadunelo.

„Mňam, donášková služba!“ ozvalo sa nad ním a vlk zbadal, ako sa niečo veľké načiahlo ponad neho k rozsypaným údeninám a vybralo si najväčší kus šunky. Rozčúlene vyskočil a zareval:

„Okamžite mi to vráť! Vieš, koľko nervov ma to stálo, kým som to všetko dopravil až sem?!“

Tvor sa obrátil a vlk s prekvapením videl, že je to veľký hnedý medveď, dosť vychudnutý a špinavý. Priateľsky vlkovi povedal:

„Nehnevaj sa, kamarát. Prišiel som sem pred pár dňami z Jasnej, lebo som dostal správu od bratranca, že sa tu dobre žije a dá sa tu nájsť aj dosť jedla. Dlho som bol na ceste, ešte to tu dobre nepoznám a som veľmi hladný. Ale ak ti to bude chýbať, tak ti to zase vrátim a pôjdem si pohľadať niečo iné.“

Vlk sa zarazil. Medveď sa mu pozdával a vlastne toho jedla mal celkom dosť. A možno by sa s medveďom aj mohol skamarátiť a už by nebol tak sám. Tak zobral zopár klobások, podal ich medveďovi a povedal:

„Vieš čo, mám toho dosť pre obidvoch. Ponúkni sa a ak chceš, poď so mnou, bývam v lesoch nad Smokovcom a žije sa tam naozaj celkom dobre. Len už mi je občas dosť smutno a chýba mi kamarát.“

Medveď zhltol šunku aj ponúkané klobásky, usmial sa a súhlasil:

„Veľmi rád. Zdá sa, že sa tu vyznáš a si správny chlapík. Dvom nám bude veselšie.“

A tak skončil vlkov výlet do Popradu. Bol to skvelý deň, lebo výlet stál za to a ešte k tomu vlk získal aj kamaráta, s ktorým mohol prežívať ďalšie dobrodružstvá.

Záchrana jeleňa

Vlk s medveďom sa stali naozaj dobrými kamarátmi. Medveď bol rozvážny a vždy vedel vlkovi dobre poradiť. Vlk zase vždy vedel vymyslieť zaujímavé dobrodružstvo a okrem toho poznal miesta, na ktorých sa dalo zohnať dobré jedlo, takže sa im spolu naozaj dobre gazdovalo.

Jedného dňa, keď večer sedeli pod skalou a pochutnávali si na omeletách, ktoré vlk niekde (nepovedal presne kde) zohnal, sa medveď zasníval:

„To by bolo úžasné, keby sme sa ešte vedeli dostať k takým skvelým klobáskam, akými si ma ponúkol, keď sme sa prvýkrát stretli. Také by si nevedel niekde nájsť?“

„Jááj, ale tie som vtedy kúpil v Poprade. Také dobroty ľudia často nevyhadzujú,“ povedal vlk. „Možno ešte tak zvyšky šunky, alebo niečo podobné.“

Medveď sa poškrabal po hlave, zamyslel sa a rozhodne vyhlásil:

„Dobre. Keď v Poprade, tak ideme do Popradu. Zajtra ráno.“

Vlk ale nebol presvedčený, že je to tak úplne dobrý nápad. Začal medveďa odhovárať:

„Ale ja som do Popradu šiel električkou. A môžem ti povedať, že to bolo dosť o nervy. Vôbec nemám chuť si to zopakovať. Okrem toho, musel som vtedy...musel som si vtedy aj požičať ľudské oblečenie, aby som vôbec mohol tou električkou ísť. A ty si príliš veľký, na teba určite žiadne oblečenie nezoženieme. Radšej pôjdem ráno niekde pohľadať tú šunku.“

Ale medveď stále sníval o klobásach. Vlk mu teda znova opísal všetky útrapy, s ktorými sa na svojom výlete do Popradu stretol a pre väčší dojem niektoré zážitky ešte trochu zveličil. Medveď pochopil, že vlka na električku neprehovorí, tak s hundraním dojedol poslednú omeletu a pobrali sa spať.

Na druhý deň ráno svitol krásny deň. Vlk sa zobudil vo výbornej nálade, ponaťahoval sa a zbadal, že medveď už je hore, sedí pod stromom a zamyslene pozerá do diaľky. Keď začul, že vlk vstáva, obrátil sa k nemu a začal:

„Vieš, ešte k tým klobáskam...“

Vlka prešla dobrá nálada, nadýchol sa a medveďa prerušil:

„Ani nápad. Už som ti povedal, že električkou viac nejdem. Pôjdem niekam ku kontajnerom a ...“

„Veď nemusíme ísť električkou,“ nenechal ho dohovoriť medveď. „Mohli by sme napríklad ísť autom. Veď si videl, koľko ich tu všade je. Nemuseli by sme si požičiavať oblečenie a pohodlne by sme sa odviezli.“

Vlk celkom stratil reč. Medveď to využil a pokračoval:

„Vážne, je to celkom jednoduché. Požičiame si auto, spravíme si výlet a ešte sa aj dostaneme k tým ohromným klobásam. A môžeš šoférovať,“ dodal veľkoryso.

Vlk, ktorý sa medzitým spamätal, si poklepal po čele:

„Ale ja neviem šoférovať! Nikdy som to neskúšal.“

„To nemôže byť také ťažké,“ nedal sa vyviesť z rovnováhy medveď. „Ľudia sa v autách vozia stále. Nastúpia, auto začne vrčať a už sa vezú. Určite to zvládneš,“ zakončil lichotivo.

Vlk sa zamyslel. Vlastne to znelo celkom dobrodružne. Aj tak chcel pôvodne navrhnúť nejaký výlet. Pokýval teda hlavou a rozhodne povedal:

„Tak dobre. Ale keďže mám viac skúseností, budeš ma poslúchať a robiť to, čo ti poviem.“

Medveď nadšene súhlasil a vybrali sa k hotelu Atrium preskúmať situáciu.

Ráno už pokročilo a keď prišli k hotelu, na parkovisku stálo už len niekoľko áut. Vlk s medveďom sa skryli za stromy a pozorovali, čo sa bude diať. Po chvíli vyšiel z hotela človek a namieril ruku smerom k autám na parkovisku. Jedno z áut zablikalo a ozvalo sa šťuknutie. Človek prišiel k autu, otvoril dvere, nastúpil a dvere zabuchol. Auto zavrčalo a pohlo sa von z parkoviska.

Zase sa rozhostilo ticho. Vlk povedal:

„Vyzerá to jednoducho. Idem to vyskúšať.“

Vybral sa smerom k parkovisku a keď bol blízko neho, natiahol labu smerom k autám. Nestalo sa nič. Pohol sa ešte kúsok bližšie, labu mal stále natiahnutú. Žiadne z áut nezablikalo a neozval sa žiadny zvuk. Vlk skúsil labou zakývať hore dole, potom sprava doľava, ale ani to nepomohlo. Spoza stromov to medveď všetko pozoroval so zatajeným dychom.

Vtedy sa znova otvorili dvere na hoteli. Vlk ledva stihol uskočiť a skryť sa za búdku pri parkovisku. Z hotela znova vyšiel človek, podľa oblečenia turista a vybral sa smerom k autám na parkovisku. Natiahol k nim ruku. Keďže teraz bol vlk oveľa bližšie ako predtým, všimol si, že človek nemá ruku prázdnu, ale drží v nej malý čierny predmet. Počkal, kým auto s turistom odišlo z parkoviska a vrátil sa k medveďovi.

„Oni to nerobia len rukami,“ oznámil mu. „Držia v ruke niečo malé čierne a tým tie autá otvárajú.“

„Tak potom sme nahratí,“ zosmutnel medveď. „My také nič nemáme.“

Smutne sedeli a rozmýšľali, kde by takú malú čiernu krabičku zohnali. Vtedy sa ozvalo najprv slabé, potom silnejšie vrčanie, miestami trochu nepravidelné. Zdvihli hlavy práve včas, aby videli, ako na parkovisko zabočilo väčšie, hranaté, trochu obúchané auto s nápisom Domáce koláče a torty. Auto zastalo, vystúpil z neho človek v šiltovke, zabuchol dvere a vošiel do hotela bočným vchodom.

Medveď štuchol do vlka:

„Aha, to auto je akurát dosť veľké, aby som sa tam vošiel. A má dvere aj vzadu! Toto si požičiame. Rýchlo, poďme!“

Vlk sa ani nestihol spamätať a medveď ho už ťahal k parkovisku. Pribehli k dodávke, vlk otvoril dvere na šoférovej strane a naskočil. Medveď chvíľu lomcoval dverami nákladného priestoru a keď povolili, vliezol dovnútra a dvere zabuchol.

V kabíne vlk neveriacky pozeral na volant, páčky vedľa neho a rôzne tlačidlá na prístrojovej doske. Skusmo niektoré z nich postláčal a pohýbal, ale nič sa nestalo. Položil laby na volant a keď zistil, že sa dá otáčať, zaradoval sa. Jeho radosť ale netrvala dlho, lebo okrem otáčania sa nezdalo, že by volant niečo podstatné robil. Vlk sa otočil dozadu a zakričal do nákladného priestoru:

„Medveď, ja sa v tom nevyznám! Nemohol by si...“

Nedokončil. V nákladnom priestore sedel medveď so širokým úsmevom na tvári a v každej labe držal jednu štrúdľu. V ľavej jablkovú, v pravej tvarohovú. Okolo neho boli veľké biele krabice, niektoré pootvárané a na zemi porozhadzované koláče a zákusky.

„Aha, čo som našiel,“ šťastne oznámil vlkovi. „Toto je ešte lepšie ako klobásky. To sme ale našli super auto. Na čo čakáš? Naštartuj a ideme na výlet!“

„Veď o to sa práve snažím!“ zvolal vlk. „Ale nevedel som, že to bude také zložité. Je tu strašne veľa všeličoho a neviem, čo mám stlačiť.“

Začal znova systematicky skúšať všetky páčky a gombíky a vtedy náhodou pozrel von bočným oknom. Uvidel muža v šiltovke, ktorý práve vyšiel z bočných dverí a zamieril k dodávke. V panike začal ohmatávať prístrojovú dosku a vtom labou narazil na výčnelok vedľa volantu, ktorý sa dal otáčať. Z celej sily ho otočil a auto naraz zavrčalo, poskočilo dopredu a stíchlo. Vlk si v tej chvíli spomenul, že pri podlahe videl aj nejaké pedále a keďže na prístrojovej doske už vyskúšal všetko, povedal si, že zostávajú už len tie. Postavil sa na ľavý a prostredný, ešte raz otočil tým výčnelkom a auto naskočilo a začalo rovnomerne vrčať. Vlk od radosti preskočil z nohy na nohu, pravou nohou došliapol na pedál napravo a auto prudko vyrazilo z parkoviska. V nákladnom priestore to medveďa hodilo medzi rozsypané koláče a zákusky tak prudko, že sa mu ňufák zaboril do kopy krémešov.

Vlk si pomaly sadol na sedadlo a zadnú labu stále držal na pravom pedáli. Pri výjazde z parkoviska duchaprítomne prednými labami zvrtol volant doprava a dostal sa na cestu. V spätnom zrkadle na okamih uvidel muža v šiltovke, ako beží za dodávkou, niečo kričí a máva rukami.

Vlk mu nevenoval pozornosť, labami pevne zvieral volant a sledoval cestu. Teraz v spätnom zrkadle videl medveďa, ako sa vyhrabal z kopy zákuskov zamazaný od šľahačky a maslového krému.

„Už som na to asi prišiel,“ oznámil mu nadšene. „Týmto veľkým kolesom mením smer a keď stojím na pravom pedáli, tak ideme dopredu.“

Medveď si pooblizoval ňufák a labami sa očistil najlepšie, ako sa za daných okolností dalo.

„Tak vidíš, ako ohromne si to zvládol,“ pochválil vlka. „Ale nemohol by si ísť trochu rýchlejšie? A nevieš zariadiť, aby to auto tak strašne nehučalo?“

Vlk odmietavo zakrútil hlavou:

„Nebudem nič skúšať. Musím si ešte zvyknúť na šoférovanie a aj tak sa nikam neponáhľame. Ale už mi to celkom začína ísť. Musím uznať, že bol skvelý nápad požičať si auto. Tak čo, ideme do Popradu?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Ako to vlk celé začal

Záchrana jeleňa