ZRAJU JAKO VÍNO

(ukážka)

VIRGINIA IRONSIDEOVÁ

JOTA / 2013

No! I Don´t Need Reading Glasses

© Virginia Ironsideová, 2013

Translation © Jaroslava Novotná, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-425-4

Příteli Davidu Collardovi

LEDEN

1. ledna

Jéminkote. Ráno jsem se vzbudila s příšernou kocovinou. Žízeň k zalknutí, zpocená, bušení srdce – to se mi vůbec nepodobá. Něco takového nepamatuji snad od šedesátých let. (I když jak si vzpomínám, dvakrát valně mi nebylo ani potom, co jsme u nás ve škole slavili můj odchod do důchodu. Ale za to mohl ten patok, co přinesl fyzikář. Vytahoval se, že si vaří vlastní pivo.)

Nakonec jsem se přece jen vyhrabala z postele a podařilo se mi pozřít kousek topinky a kafe, a pak jsem dostala strašnou chuť na nejmíň pět smažených vajíček, a nakonec jsem si dala jen dvě, ale že by mi bylo líp, to tedy ne. Je Nový rok a na Londýn sestoupilo takové zvláštní ticho, a já si připadám jako hrdinka z béčkového filmu, která jako jediná přežila obrovskou katastrofu lidstva zasaženého podivnou spavou nemocí. Koukla jsem z okna na ulici, nikde ani noha. Ani žádná auta nejezdila. Všichni jsou někde pryč, asi. A když jsem se podívala z okna v koupelně – taky nikde nikdo. Na tom není ovšem nic zvláštního, že za barákem nikoho nevidím, spíš by mě překvapilo, kdyby se na mém trávníku někdo promenoval v kteroukoliv roční dobu, nejen na Nový rok. Jenže ono není vůbec nic slyšet v celém širém okolí – ani kvílení řetězové pily, vřískající děcka nebo tuc tuc z hlasitě puštěného rádia.

Musím přiznat, že zahrada vypadá dost zdevastovaně. Doufám, že kalina už brzo rozkvete, ale hned tak to asi nebude. Moje zahrada je typická nudle s trávníkem uprostřed a po bocích rostou keře a stromy. Loni v létě všechno bujelo jedna radost a vypadalo to jako v deštném pralese, ale dneska je prvního ledna a na zahradu je nehezký pohled, jako ostatně všude. Místo trávníku jen blátivá plocha, na které zádumčivě postává osamocený tlustý holub a rozmýšlí se, jestli má cenu zvednout křídla a uletět z dosahu Drápkových zubů. A ten vyžraný kocour tam sedí stejně znaveně, jako by přemýšlel, jestli mu stojí za to změnit polohu a vrhnout se na holuba. Jdu zpátky do postele. S trochou štěstí se vzbudím nabitá energií a plná elánu. A s ještě větší trochou štěstí budu spát až do příštího týdne, kdy se život vrátí zpět k normálu.

3. ledna

Svět se pomalu probouzí a s ním i já. Rozhodla jsem se udělat něco, co jsem nedělala od té doby, kdy mi bylo deset. Sepíšu si seznam novoročních předsevzetí. Takže, tady je:

1. Už nikdy nebudu pít, a v žádném případě nebudu míchat šampaňské, červené víno a rumový punč. (Teprve se začínám vzpamatovávat. Staré mozkové buňky se právě začínají navracet k životu, jako když se dělají bublinky na dně rendlíku s vařící vodou.)

2. Nechám si udělat facelift.

3. Vyzkouším akupunkturu a zjistím, jestli to bude mít vliv na mé ztuhlé údy. Při chůzi začínám připomínat tu dřevěnou holandskou panenku, která byla tolik oblíbená ve viktoriánském období.

4. Projdu celý dům, místnost po místnosti, a všechno zbytečné vyházím. Mám strašně moc krámů.

5. Budu si psát deník. (To už jsem začala.)

6. Začnu zase malovat.

Penny, moje velká kamarádka, co bydlí za rohem, mi radila, že mám mezi svá předsevzetí zahrnout i „víc cestovat“, ale já už jsem dost stará na to, abych věděla, že cestováním se nikam nedostanete, ačkoliv to možná zní divně. Kolikrát už jsem si řekla, že když někam odjedu, udělá mi to dobře a „přijdu na jiné myšlenky“, sbalila jsem kufr a vyrazila dejme tomu do Timbuktu, a když jsem se tam dostala, otevřela jsem ten kufr a z něho na mě vykouklo to staré já, před kterým jsem chtěla utéct.

Takže víte co, radši zůstanu doma.

Možná vám připadá divné to „Nechat si udělat facelift“ hned na začátku seznamu, ale na silvestrovském večírku se ke mně přitočil takový dotěrný dědek (no, dědek – byl asi v mém věku) a řekl, dle jeho soudu jistě svůdným a lichotivým hlasem: „Vy mi připomínáte jednu barmskou princeznu,“ a já dobře věděla, proč mu připomínám barmskou princeznu: nebylo to proto, že vypadám jako smyslná orientální kráska. Nikoliv, nejsem kráska koketně mhouřící oči, příčinou toho svůdného pohledu byla má povislá víčka.

A proč zase začínám s deníkem? Je fakt, že jsem si deník začala psát, když mi bylo šedesát, ale po roce to vyšumělo z toho prostého důvodu, že jsem byla nezřízeně šťastná. A kdo by si na vrcholu blaha psal deník? Vždyť by to bylo tak nudné, jen si to představte: „Pondělí: Dneska je nádherně. Úterý: Sluníčko svítí, je mi báječně. Středa: Sešla jsem se s Penny, je moc hodná. Čtvrtek: Věnovala jsem pěkný balík na charitu a hřeje mě to u srdíčka. Pátek: Jsem tak šťastná, že žiju!“ A tak dále.

A vůbec, když jste plni elánu, není čas na psaní nějakého deníku, protože jste příliš zaměstnáni konáním radostných věcí, jako třeba uspořádat večeři s přáteli, zasadit do květináčů vánoční hyacinty a rozestavit je pod schody, chechtat se jako blázen Laurelovi a Hardymu na YouTube, vymalovat přebytečnou místnost v domě, uvažovat o roztřídění všech fotografií z dávných dob do úpravných alb (všimněte si, že říkám „uvažovat“) nebo prostě jen posedět s milovaným člověkem a dělat… no, celkem nic. Když jste s někým milým, není na tom hezké to, že s ním děláte nějaké věci. Hezké je právě to, že s ním neděláte nic. A nic, to bylo to, co jsem dělala s drahým Arturem ještě dost dlouho poté, kdy jsem v tom velkolepém stáří šedesáti let znovuobjevila lásku svého života. Byl to člověk, po kterém jsem šílela už jako puberťačka, ale se kterým jsem ztratila kontakt, když jsme oba uzavřeli manželství s jinými lidmi. A když naše manželství skončila – já se rozvedla s Davidem a Artur ovdověl – opět jsme našli jeden druhého. A ačkoliv ty společné noci v objetí byly nádherné, také jsme strávili spoustu času prostě jen lelkováním. Často jsme chodívali na procházky kolem jeho ohromného viktoriánského sídla v zapadlém koutu Devonu, courali jsme se přírodou, mezi poli a usedlostmi, společně mlčeli. A nemyslím takové to podrážděné mlčení kypící potlačovaným vztekem, mlčení, kdy nakonec jeden řekne nervózně „Děje se něco?“ a ten druhý nahlas odsekne: „Nic!“ (Díkybohu, tohle mám dávno za sebou!) Ne, tohle bylo nenucené, družné mlčení.

Někdy jsme si povídali, vtipkovali, dělali plány do budoucna nebo přemítali o minulosti – já mu vyprávěla o příšerném životě, který jsem prožila s Davidem (dnes jedním z mých nejlepších přátel), a stejně příšerném životě, který David prožil se mnou, a Artur mi vyprávěl o životě se svou zesnulou ženou Stellou, a v jeho hlase bylo vždycky tolik bolesti a lásky, že jsem nemohla žárlit. (Jak bych mohla, když učinila Arturův život tak šťastným?)

Někdy jsme mluvili o mém synu Jackovi, jeho ženě Kristýně a mém zbožňovaném a zbožňováníhodném vnoučkovi Danielovi – a společně jsme se radovali ze sňatku jeho dcery Sylvie, která se provdala za Harryho, svou lásku z dětství.

No a od samého začátku jsme se s Arturem rozhodli, že nebudeme bydlet spolu. Oba jsme byli natolik soudní, abychom si uvědomili, že to vůbec není dobrý nápad, zejména když jsem po rozvodu zjistila, že mi náramně vyhovuje žít si po svém. Je to zvláštní, ale tohle se strašně špatně odnaučuje. Jakmile si zvyknete na to, že dálkový ovladač je jenom váš a v autě sedáváte na místě řidiče, a že si sami rozhodnete, co bude k večeři a jak daleko mají být od sebe talíře, když je skládáte do myčky, a v kterém okamžiku považujete myčku za naplněnou a na jak tenké plátky krájet mrkev a kde nakupovat ryby a kdy zhasínat světlo v ložnici, a vůbec děláte sami všechna ta rozhodnutí, která jsou pro život tak důležitá, je těžké se toho vzdát a sdílet svůj život s někým dalším.

Tak mě napadá, jak nás život single proměňuje – jako bychom nabrali úplně jinou podobu. Všechny ty naše výčnělky a prohlubně, pro něž hledáme vhodný protějšek, který by do nich zapadl jako dílek skládačky, se narovnají a nakonec jsou úplně hladké a těžko se pak mohou spojit s nějakou jinou osobností. Pokud to ovšem není osobnost typu velký kulatý vysavač, což ovšem není příliš lákavé, to v žádném případě.

Nicméně s Arturem jsme trávili společné víkendy. Jednou přijel on do mého domku v londýnské čtvrti Shepherd's Bush, jindy jsem zase já jela k němu do Devonu – v tom případě jsem si nezapomněla přibalit elektrickou dečku a na hedvábnou košilku a teplé punčochy jsem si oblékla speciální termoprádlo UniQlo. Nemluvě o vlněných kalhotkách.

Artur má na rozdíl ode mě spoustu peněz, ovšem jako ryzí venkovan nenávidí představu, že by je utrácel za něco tak dekadentního, jako je topení. Takže když vejdete do jeho domu, ocitnete se v obrovské ponuré kuchyni s kamennou dlažbou a dokonale čistou břidlicovou linkou, oplývající všemi nejmodernějšími přístroji a zlepšováky, a ložnice se pyšní bohatými kartounovými závěsy v oknech (jsou ovšem jen halabala přehozené přes natažené šňůry), ale v celém baráku je zima jako v morně. A když náhodou dojde na to, že v té kuchyni něco vařím, musím si vzít teplý kabát a čepici a šálu, a jednou jsem si vzala i vlněné rukavice a ustřihla jim prsty a vyrobila si z nich bezprsté rukavice na doma. Někdy si dokonce zapnu troubu a nechám ji otevřenou, abych se alespoň trochu ohřála. Jsem odjakživa zimomřivá, a to tak, že když teplota klesne jen jeden stupínek pod nulu a já si zakryju nos, abych na někoho nekýchla, potřebuju pak kotlík vroucí vody, abych mohla od nosu odtrhnout zmrzlé prsty. Krev mi v těle cirkuluje asi jako ve vnitrozemském jezeře.

Mohla bych si brát pletení, ale když se narodil Daniel, stálo mě upletení titěrných ponožtiček na čtyřech jehlicích tak obrovské úsilí, že už myslím neupletu ani oko. Je to tak složité!

Takže jsem s psaním deníku na čas přestala. Koneckonců člověk si píše deník nejen pro útěchu, ale i v jakési pochybné naději, že ho po několika staletích možná někdo najde a váš deník pak bude se slávou vydán jako nový Mr. Pepys. Ačkoliv jestli se staré počítačové soubory zachovají do příštího století, toť otázka.

Možná bych si místo bušení do laptopu měla pořídit brko a začít psát ručně. Tuhle věc, na které teď píšu, jsem dostala od Jacka k Vánocům; synáček má starost, aby jeho matka držela krok s dvacátým stoletím. Samozřejmě, už máme jednadvacáté století, ale pro mě je prostě dvacáté. Jsem rozhodnuta tenhle laptop skutečně používat, ačkoliv klávesnice se jeví být vyrobena pro osoby s titěrnými prstíky, nejspíš pro trpaslíky. Ale stejně se tajně vracím ke starému jankovitému počítači, který mám v pracovně.

Takže zpátky k deníku. Je to místo, kam si píšete všechny ty věci, které nemůžete říkat přátelům, kde můžete přehánět nebo být opravdu oškliví na své nejbližší a nejdražší, aniž byste jim ublížili. Je to dobrý kamarád nebo kámoš, jak jsme říkávali, když jsem byla malá holka, což se nyní zdá být před miliony let, ačkoliv mi v roce 1957 bylo deset. A kamarád nebo kámoš je přesně to, co začínám potřebovat, když věci nejsou tak úplně – jak to říct – tak absolutně dokonalé, jak se zdálo, ještě když mi bylo šedesát. A i když jsem ráda, že už nejsem mladá, a podle mého přesvědčení jsem i šťastnější než kdy jindy, věci se nevyvíjejí tím absolutně nejlepším způsobem, jak jsem na konci šedesátky doufala.

Co se vlastně dneska říká místo výrazů „kámoš“ a „kámoška“? „Kámo?“ „Brácho?“ Jedna moje známá, když mě s někým potká, a to i když jdu třeba s nějakou ženou, tak na nás volá: „Ahój, děcka!“ To mám vždycky takový zvláštní pocit, jako kdybych měla v kapse lopatičku na písek nebo mi maminka zapomněla dát svačinu do školy.

Takže, proč netančím radostí jako ještě nedávno? Kvůli jediné věci – za pár týdnů mi bude pětašedesát, a to je přece jen blíž sedmdesátce než předtím. Teď už to jde rychle z kopce. (Když jste starší a stane se vám něco vážného, třeba že musíte na operaci nebo jen dostanete pořádnou chřipku, už to nikdy není jako dřív. Jako byste udělali deset kroků zpátky a jen devět kroků vpřed.) Jednoho dne jsem se přistihla, že mluvím sama se sebou. Opravdu, nikdy jsem si neuvědomila, jak jsem zajímavá osoba, dokud tohle nezačalo. Ale stejně…

Ono to vlastně není tak špatné, že to už člověku ve stáří tak nemyslí. Nikdy jsem necvičila, ale v poslední době moje srdce dostává pěkně zabrat už jen tím, že pobíhám po domě a hledám brýle, nebo se zděsím, že jsem nechala téct vodu v koupelně.

Ale největší problém je teď Artur. Asi před dvěma lety jsem si uvědomila, že se začíná chovat nějak divně. Začalo to tím, že několikrát zapomněl mé jméno. Napřed nám to přišlo k smíchu, prostě stařecká roztržitost, ale pak jsem si všimla papírku na jeho stole – měl tam napsaná jména všech lidí (a zvířat), které znal. Hardy (jeho pes). James (náš společný přítel). Stella (jeho zesnulá manželka). Harry (jeho zeť). Paní Evansová (jeho uklízečka). Marie (to jsem já). Sylvie (jeho dcera). Daniel (můj vnuk). Jack (můj syn). David (můj bývalý manžel). Vypadalo to podezřele, jako nějaký seznam k zapamatování. A přiznávám, že se mě také trochu dotklo, že jsem na seznamu docela dole. A další věc byla, že i to písmo vypadalo podivně. Arturův rukopis se nezdál tak sebejistý jako kdysi. Tahy byly trochu kostrbaté, nebo spíš, abych byla opravdu upřímná, roztřesené. V tomto věku je skutečně důležité, aby byl náš rukopis pevný a jistý. Když chci něco napsat, vždycky se pořádně nadechnu, abych měla jistotu, že mé elegantní písmo bude vypadat úhledně. Nechci být jako stará třasořitka.

A pak došlo k další události, která ve mně vyvolala hlubokou úzkost. To bylo tehdy, když Artur koupil do zahrady velmi vzácný a drahý růžový keř, a pak se rozzuřil k nepříčetnosti, když ten keř zašel. Nejprve byl přesvědčen, že ho počůral Hardy, ale ještě předtím, než stačil poslat rozlícenou stížnost firmě, která keř dodala, procházela jsem kolem té mrtvé růže a všimla si kousku igelitu vykukujícího u kořenů ze země. Hned mi došlo, co se stalo. Artur tu růži zasadil do země i s igelitovým obalem! Je tohle čin člověka, který má všech pět pohromadě? To si nemyslím. Tenhle člověk za své růže vyhrával ceny, byl to tak přepečlivý zahradník, že záhony dvakrát přerýval, a každý, kdo tohle někdy dělal, ví, jak vážná záležitost to je.

Od té epizody s růžemi jsem si začala všímat dalších věcí, a srdce se mi svíralo. Například nedávno se vrátil z nákupů ve zbrusu novém hubertusu. Většinu lidí by nic nenapadlo, když si někdo koupí hubertus. Co je na tom? Takový kabát je velice teplý a zelený a krásně široký. Ale znala jsem Artura dost dobře, abych věděla, že není na hubertusy. Hubertusy mají rádi jen určití lidé a Artur k nim nepatří. Je to člověk, který si potrpí na takové ty staré rybářské kabáty ze Savile Row. Nevlastní jedinou bundu, která by neměla kožené záplaty na loktech. Vskutku, tohle se mu vůbec nepodobá, aby si koupil něco nového, neboť je ze stejné generace jako já, z generace, která shledává vyhazování peněz za něco nového poněkud extravagantním, zejména když ve skříni visí staré hadříky, co by se ještě daly přešít. Vím, jaké to je, šťárat se sponkou ve zbytku růže na dně rtěnky a pak si ji roztírat prsty na rtech, než abych šla a koupila si novou. A nikdy, nikdy nevyhazuju zbytky z kuřete. Stehna upeču a z kostí uvařím vývar – jednou se mi podařilo vyžít z jednoho ptáka celých deset dní. Tenhle duch spořivosti mi zůstal z dětství. Zkrátka, svépomoc praktické ženy.

Jednou u mě těsně před Vánocemi přespal Jack – vracel se z cesty do New Yorku a v naší čtvrti se mu pokazilo auto, takže se nemohl dostat domů a musel strávit jednu noc poznamenanou pásmovou nemocí se svou máti – a ráno si stěžoval, že se sice vyspal, ale celou noc ho tlačil do zad nějaký protivný hrbol na prostěradle. Vysvětlila jsem mu, že to prostěradlo mám ještě z doby hrozné krize v sedmdesátých letech, kdy jsem se rozhodla obnovit starý válečný zvyk své matky: to rozstřihnete prostěradlo s rozedřeným prostředkem na polovic a sešijete zachovalejšími stranami k sobě. Můj syn si odfrkl, napůl smíchy a napůl znechucením.

„Mami!“ řekl. „Ať jsi třeba na mizině, proboha živého, snad si můžeš dovolit nové prostěradlo! Zajdi si někam na blešák, vždyť to nemůže stát víc než pětku! Kdoví jak dlouho budu mít na zádech ten rudý pruh! Co si Kristýna pomyslí, až se jí takhle ukážu?“

Ale to odbočuju. Zpátky k Arturově hubertusu.

„Moc hezký!“ lhala jsem, jako když tiskne, když mi ho ukazoval. Tenkrát byl u mě Artur jako obvykle na víkend a zašel se podívat na výprodeje v Regent Street. Kabát byl zelený jako kulečníkové sukno, s límcem olemovaným úzkým proužkem kůže, tenkým řetízkem místo horního knoflíku, a na zádech měl obrovský protizáhyb, díky němuž plášť za chůze mocně povlával. Zapínal se na knoflíky ve tvaru soudečků, a co bylo nejhorší, na ramenou měl jakési chlopně ve stylu pelerínky Sherlocka Holmese. Komické. Ať je muž jakkoliv vysoký, tyhlety chlopně ho zkrátí minimálně o stopu. A vůbec na ten kabát bylo použito jaksi mnoho materiálu. Na Artura byl trochu moc dlouhý – dokonce i rukávy –, vypadal v něm jako zakrslý milionář z hollywoodského filmu zkřížený s nějakým hmyzem, takovým tím velkým broukem, na kterého můžete narazit v deštném pralese. Nebyl to hezký pohled.

„Líbí se ti?“ zeptal se Artur a vykroužil neohrabanou piruetu. „Má takový alpský šmrnc, viď?“

„To rozhodně má,“ opáčila jsem, ačkoliv absolutně netuším, co je to takový alpský šmrnc, jedině snad že to znamená spoustu vrstev tlusté látky, jejímž účelem je nejen zahřát, ale také posloužit jako polštář, když ve sněhu upadnete na zadek. A proč by Artur toužil po alpském šmrncu, když je evidentně tak odolný proti chladu? Třeba si už konečně začíná uvědomovat, jakou má v domě ledárnu? Možná má v plánu nosit ten huberťák při vaření. Ať tak anebo tak, nosil ten zatracený kabát neustále, dokonce i když byl u mě doma. A těsně předtím, než odjel zase do Devonu, mi řekl: „Ten kabát miluju! Asi si nechám narůst vousy, aby to bylo stylové!“ A když to řekl, zasmál se tak divně, jak jsem ho ještě neslyšela. V té chvíli jsem věděla, že je něco úplně špatně, a po zádech mi přejel mráz. Znala jsem totiž Arturův názor na plnovous. „Jediný gentleman, který kdy vypadal dobře s vousy, byl Jiří V. a Eduard VII.,“ řekl jednou. „Vousy jsou u muže známkou slabosti nebo zlotřilosti.“

A tak mám velké starosti.

4. ledna

Koukám se na vánoční stromeček v obýváku a říkám si, už aby bylo po Třech králích. Stojí tu tak smutně, když to má za sebou a všechny dárky jsou pryč. Pokoj, ve kterém ho mám, je celkem malý a útulný, ale potřebuje dobré osvětlení, a ani ten stromeček se světelnými řetězy to nevylepšil. Možná ho odstrojím. Musím se přiznat, i když nerada, že od loňska používám umělý stromeček. Už mě přestalo bavit zametat jehličí ještě několik měsíců po Vánocích. A nikdo si toho nevšiml! Samozřejmě, že nevoní tak jako pravý, ale vánoční stromečky přestaly vonět jako vánoční stromečky už před dávnými lety. Nebo mi jen přestává sloužit čich? Umělé stromečky jsou znamenitá věc. Po použití ho jen sklapnete jako deštník a nacpete zpátky do skříně, odkud ho zase vytáhnete až napřesrok.

Dopoledne jsem zavolala své drahé přítelkyni Penny, co bydlí za rohem. Jak jsme tak plkaly, přišla řeč na Arturův kabát.

„Dělá mi to fakt starosti,“ řekla jsem. „Vždyť on zapomíná, jak se jmenuju, zasadil růžový keř i s pytlíkem, koupil si huberťák a teď říká, že si chce nechat narůst plnovous. Mám strach, že je to Alzheimer.“

Penny to rezolutně odmítla: „Ty vždycky všechno vidíš černě,“ řekla. „Prosím tě, všichni přece zapomínáme jména! A proč by si mužský nemohl koupit nový kabát? No a ty vousy? Asi ho už nebaví se holit! Tohle je většinou důvod, proč si chlapi nechávají narůst bradu. Třeba už ho štve věčně obtahovat břitvu na koženém pásku.“

„On má elektrický strojek!“ namítla jsem.

„No tak neblázni, Marie,“ mávla rukou Penny. „Neznám chlápka tohohle věku, kterému by to pálilo jako Arturovi. Alzheimer! Pche! Hele, nejsi nějaká přecitlivělá? To ty začínáš mít Alzheimera. Víš přece, že jedním z prvních příznaků je paranoia. A vůbec,“ rýpla si, „odjakživa nesnášíš lidi, kteří se neoblékají podle tvého vkusu. Ty jsi prostě perfekcionistka a všechno musí být po tvém.“

No tak jestli mě něco opravdu přivádí k nepříčetnosti, tak když mě někdo nazve perfekcionistkou. Někdo jako Penny, totálně ulítlá bordelářka, které už není pomoci, i když ona tvrdí, že je takzvaně „spontánní“. Ovšem jen proto, že její život je naprostý chaos a můj je dokonale uspořádaný ve složkách podle abecedy, mi nemusí nadávat do perfekcionistů. Já se přirozeně za perfekcionistu nepovažuji. Považuji se za člověka, který ví, co a jak, a pamatuje si, kdy má kdo narozeniny, a každých pět let prořezává stromy na zahradě a ve skříni má všechny sukně a šaty seřazené podle barev v samostatných přihrádkách, a který má požární alarmy v každé místnosti a vždycky na Vánoce věnuje popelářům, klukovi, co nosí noviny, a mlékaři přáníčko s desetilibrovou bankovkou. A který si navíc pamatuje, jak se jmenují, mohla bych dodat. Na rozdíl od takové Penny, která je vždy překvapená, když jí popeláři „nedopatřením“ vysypou popelnici na zahrádku, protože jim zase zapomněla dát spropitné.

Table of Contents

LEDEN