Evelin Cabániková

UVÄZNENÁ

Ukážka z elektronickej knihy

Koľko z tohto príbehu

je z reálneho života

a koľko je vymyslené?

To možno ani sama autorka

nevie presne určiť.

Stalo sa to susedom, kamarátke

alebo si to prečítala v novinách?

Nevedno.

A je to dôležité?

Netreba analyzovať, ale ponoriť sa

do príbehov, aké sa určite

niekomu stali.

A najmä, nezabudnite žiť naplno

ten svoj príbeh.

Želám iba šťastné

rozuzlenia!

„Všetko má svoj zmysel.“

Prológ

Nikdy by ste nikoho nemali súdiť na prvý pohľad. Na prvý dojem. Podľa výzoru či vystupovania.

Lebo každý človek niečo skrýva.

Každý jeden.

Niekto horšie veci, niekto len malinké prehrešky.

Ale skrýva. Tají.

Ja tiež.

Hoci by to ani jeden z vás na mňa nepovedal.

Pozriete sa na mňa dnes a vidíte priemerne vyzerajúcu tridsaťročnú babu s úsmevom na tvári, zelenými očami, polodlhými tmavými vlasmi zopnutými do drdola.

Štýlovo oblečenú, zladenú, s jemným mejkapom.

Čo si však ani jeden z vás nevšimne, sú všetky tie jazvy.

Mnoho jaziev.

Na duši.

Jazvy, ktoré sú vryté tak veľmi hlboko, že žiadny čas ich nedokáže zahojiť.

Hoci už prešli roky a niekoľko desiatok ich ešte prejde, to je viac než isté, na moje jazvy to nemá žiadny efekt.

Hej, môžem to v sebe potlačiť, zamknúť a nemyslieť na ne, respektíve snažiť sa nemyslieť, lenže nejde to.

Sú ako démoni, mátajú, vracajú sa do snov, vynárajú sa počas bieleho dňa, napádajú ma a pripomínajú mi všetko to, čo sme zhrnuli do nasledujúcich stránok.

Keby písmenká vedeli rozprávať, tieto naše by priam vrieskali.

Vrieskali by všetku tú hrôzu, zdesenie, vrieskali by po mne, že aká som len bola hlúpa, naivná a slabá.

Hrdinka a predsa nula.

Nikto.

Bezvýznamný človek, len ďalšia v poradí.

Pre nich.

Pre tých, ktorí ma po celý ten čas držali v hrsti, mali presne naplánovaný každý môj krok, rozhodli za mňa, spečatili môj osud.

Hej, možno si poviete, však bola dospelá, svojprávna, čo to hádže na iných? Mohla povedať NIE!

Máte pravdu, mohla som.

Mala som!

Lenže keď máte čerstvo pred dvadsiatkou, život vysokoškoláčky na dosah ruky, máte frajera, ktorého aj vaši prijali do rodiny, lebo je fakt super chalan a vy s ním máte fakt super vzťah, máte vlastne všetko, čo si vo svojom veku môžete priať.

Máte všetko a pokojne si žijete v malom meste, presne v takom, kde každý každého pozná a kde vás skôr či neskôr všetko dobehne.

Všetko.

Naozaj úplne všetko.

Aj tie otrasné, hnusné sivé tiene minulosti, pred ktorými ste sa snažili utekať, čo vám sily a nohy stačili.

Teraz to už viem, život sám ma naučil, hoci ma musel nemilosrdne preplieskať, že čo si navaríte, si musíte aj zjesť.

Vyžrať do posledného zrnka, do dna.

A čo z toho, že na tom dne je to všetko svinstvo pripálené, horké, nechutné. Nikto sa vás nepýta, či máte chuť.

Ste si navarili, tak si pekne papajte.

Bez odvrávania.

A ak nechcete jesť, okej, ostanete o hlade.

Žiadny výber, žiadne ďalšie chody.

Buď – alebo.

Presne ako v ženskej väznici s maximálnym stupňom stráženia v srbskom mestečku Požarevac.

Hej, o tom bude táto kniha.

Žiadny sladký román plný lásky a bubliniek, nie.

Tvrdá, krutá, hnusná, špinavá realita o živote mladej naivnej hlúpej baby, ktorá mala všetko a pre sériu zlých rozhodnutí prišla o ešte viac.

O hrdosť, ženskosť, najkrajšie roky života, o priateľov, o sľubne našliapnutú kariéru trénerky bojových umení, o skvelý džob, o seba samu.

Volám sa Natália a toto je môj príbeh.

1. kapitola

Odkedy sa pamätám, vždy som bola živé decko.

Všade som musela byť, všetko vedieť, všetko vidieť, všetko vyskúšať. Nestačilo, čo mi ostatní hovorili, opisovali, vysvetľovali.

Vlastná skúsenosť je predsa na nezaplatenie.

A občas sa za ňu platí naozaj draho a tvrdo.

To som však v čase, keď som s pikom začínala, nevedela. Ani som len netušila, akú cenu budem musieť za celé toto dobrodružstvo zaplatiť.

A keby som to aj bola vtedy vedela, bolo by mi to srdečne a absolútne jedno.

Ako všetko v tom čase.

Ale to predbieham, vezmeme to pekne po poriadku, aby ste pochopili všetky súvislosti, aby som ja sama pochopila, že prečo.

Vrátim sa v spomienkach do času, keď som mala trinásť, maximálne štrnásť rokov.

Svet gombička, naši ma púšťali von len do zotmenia, len na náš dvor, nie inam, museli ma mať pod dohľadom, aj keď len spoza záclony.

Niekedy vtedy, tam na lavičke na našom dvore, sa sformovala tá prvá zlá partia okolo mňa.

Vlastne, ona tam už bola.

Dlho.

Často som ich sledovala z okna detskej izby, ako drzo sedia na operadle lavičky, hlasno sa smejú a bavia, podávajú si plastovú fľašu s lacným vínom a je im fajn.

Oni, chalani z nášho dvora a baby zo susedného. Všetci starší odo mňa o minimálne päť rokov.

Dospeláci.

Velkáči.

Raz som si trúfla a zatúlala sa k nim. Stavila som na istotu, poznala som jedného z nich, bol to sused Vlado, z vedľajšieho vchodu.

Vlado s večne mastnou ofinou, ktorá mu neustále padala cez jedno oko. Aj preto ustavične pohadzoval hlavou, čo mi išlo na ňom neskutočne na nervy.

Neviem už, aký deň to presne bol, či streda alebo nedeľa, neviem aký mesiac, vonku však bolo príjemne a oni znova sedeli na lavičke a hlasno sa na niečom bavili.

„Čaute,“ priblížila som sa k nim s rukami vo vreckách teplákov. To si napríklad pamätám celkom presne.

Paradox.

Všetci stíchli, otočili hlavy mojím smerom a pochybovačne na mňa pozreli.

Premerali si ma fakt dosť nepríjemnými pohľadmi, baby o čosi pohŕdavejšími, chalani so záujmom, hoci pobaveným.

„Čau, Nata, čo chceš?“ hodil hlavou Vlado. „Si bola vysypať smeti a zabuchla si si vchodové dvere?“

Všetci vyprskli smiechom. Začínala som pochybovať, či vyliezť z tieňa detskej izby a prísť medzi nich bol naozaj dobrý nápad.

„Chcem sa baviť s vami,“ odpovedala som a hrdo vytrčila bradu, na ktorej sa mi už začínali ukazovať prvé vyrážky.

Smiech, ktorý sa ozýval dvorom, bol hurónsky, niektorým vyprskli slzy, tak veľmi sa rehotali.

„Tvoja malá suseda je celkom vtipná, Vladko,“ ozvala sa ako prvá Hana. Poznala som ju, mala okná rovno oproti mojim, často som ju po večeroch, keď si nezatiahla žalúzie, so záujmom pozorovala.

Vlado znova hodil hlavou, ofina mu na moment odokryla oko, no hneď sa za ňou aj stratilo.

„Baviť s nami? A to si predstavuješ ako? Na to, čo robíme my, si ty ešte malá, Nata.“

Založila som si ruky na prsiach.

Bojovne.

Odhodlane.

Bola som rozhodnutá sa medzi nich dostať, lebo okrem kamošky Adely, s ktorou sme v škole sedeli v jednej lavici a ktorá o mne vedela všetko, som nemala nikoho.

A ja som veľmi chcela niekam patriť, mať svoju partiu, chodiť s nimi von a byť jednou z nich.

Lebo to vtedy tak bolo, že kto nebol v partii, bol podľa ostatných divný.

A Adela mi, pri všetkej kamarátskej láske, nestačila.

Dve sme boli na partiu málo.

Žiadalo si to niečo viac, väčšiu bandu, a títo boli pre mňa to pravé orechové.

„Na,“ strčila mi Hana pod nos otvorenú plastovú fľašu. „Napi sa, keď si taká hrdinka.“

Pozrela som na ostatných, súhlasne prikyvovali a čakali.

Naprázdno som prehltla. Nikdy dovtedy som alkohol nepila, naši nás tohto stránili, ako sa len dalo, a ja som nemala dovtedy potrebu experimentovať.

Teraz mi však bolo jasné, že ak chcem medzi nich patriť, musím si lognúť.

„Nepchaj jej to, je to ešte decko, čo nevidíš?“ odtlačil jej ruku Vlado.

„Nechaj,“ bránila sa Hana, „nech si len dá, herečka, uvidíme, čo v nej je. Na,“ znova ku mne natiahla ruku.

Keď som z nej brala tú plastovú fľašu so zvyškami červeného vína, cítila som, že moja ruka sa trasie.

„Nata, prestaň, nechcem mať problém s tvojimi fotrovcami,“ pristúpil Vlado bližšie ku mne a chcel mi fľašu vziať.

Rýchlo som si ju priložila k perám a neriešila som, že predtým bola priložená na perách ďalších šiestich ľudí.

Upila som si poriadny dúšok a prehltla.

Bolo to hnusné, odporne trpké a kyslé. Zvraštila som tvár, tuho zažmúrila oči a počula som, ako sa všetci rehocú.

„Daj to sem, trúba jedna,“ Vlado mi fľašu vytrhol a sotil do mňa. „Bež domov, skôr než ti to stúpne do hlavy, a poriadne to zapi čajíčkom.“

„Prečo jej to berieš? Len jej ešte daj, nech dievča zistí, čo je dobré,“ smiala sa Hana. „Nevidíš, ako jej to chutí? Že?“ drgla do mňa. „Ešte chceš, že hej? Vidím to na tebe. No tak, Vlado, vráť jej to, bude sranda.“

„Sranda? To decko má trinásť rokov...“

„Mám štrnásť a nie som decko,“ ozvala som sa.

„Óóó, štrnásť,“ zatiahol oproti stojaci chalan, ktorého som dovtedy nepoznala, nebol z nášho dvora.

Hana vytrhla Vladovi fľašu a vzala ma bokom od ostatných.

„Ak to dáš celé, si naša,“ strčila mi ju pod nos.

V tej fľaši boli minimálne štyri deci.

Štyri deci, to pre niekoho z vás nie je možno nič strašné, no pre mňa v tom čase, keďže to bolo moje prvé zoznámenie sa s alkoholom, to bolo nemožné.

Ale spravila som to, otočila som to celé do seba a bola som za to na seba nesmierne hrdá.

Spomínam si, že som sedela na lavičke medzi Hanou a nejakou blondínou, ktorá do mňa neustále štuchala a robila si srandu, že som opitá a krížia sa mi oči.

Necítila som sa vo svojej koži, bolo mi zle od žalúdka, no vydržala som.

Sedela som tam s nimi a počúvala ich nič nehovoriace rozhovory, bavili sa o nejakom piku či o čom, o tom ako si potiahnu, že kde má kto dobrý matroš a za koľko.

Dohadovali sa, kto poň pôjde a kde ho nechá.

Nechápala som nič z toho, ale neriešila som.

Mala som konečne svoju partiu, niekoho, kto ma vzal medzi seba, nechal ma ticho sedieť na lavičke za štyri deci odporného vína až do chvíle, kým sa v okne nezjavila hlava mojej mamy.

„Natálka, domov!“ ozvalo sa na celý dvor a všetci z mojej partie sa rozrehotali.

„Natálka, domov!“ napodobňovali moju mamu všetci dookola.

„Bežkaj, ide ti večerníček,“ podpichla ma Hana.

Škaredo som na ňu zagánila a zoskočila som z lavičky.

„Ono sa to vie aj mračiť, pozri na to,“ reagovala posmešne.

Keď som prechádzala okolo Vlada, chytil ma za lakeť a premeral si ma.

„Si okej?“ spýtal sa.

Prikývla som len a on ma pustil.

„Čau, Natálka,“ hlasy za mojím chrbtom sa mi zlievali jeden cez druhý, so sklonenou hlavou som kráčala k vchodu do našej bytovky a bola som akási hlúpo šťastná.

Hoci som vedela, že doma mi mama vypláchne žalúdok.

2. kapitola

Ono sa to potom zvrtlo strašne rýchlo.

Dotiahla som do našej partie aj Adelu, naučila som ju piť a fajčiť trávu.

Hej, marihuanu. Sušenú a zbalenú do ruličky, často nám kolovala do kruhu z ruky do ruky, poťahovali sme si z nej a bolo nám úplne frajersky.

Akosi som si nestíhala uvedomiť, ako mi čas a roky ubiehajú, ako sa nabaľuje deň za dňom.

Odrazu som bola stredoškoláčka.

Dostala som sa na gympel, ktorým som preplávala s ľahkosťou. Neradila som sa medzi tých povestných kockáčov, bifľošov, čo vždy všetko vedia a ich ruka letí prvá do vzduchu, keď profesor položí otázku.

Nie.

Bola som priemer, taký ten sivý priemer, ktorý ledva zmaturoval.

Napriek tomu som sa na ten gympel odhodlala, hoci mi bolo jasné, že to budem mať viac než ťažké. No urobila som to, podala som si prihlášku.

Hlavne kvôli našim, lebo tí chceli mať zo mňa študovanú dcérenku.

Aby sa mohli pred celou rodinou hrdo vypínať, že ich Natálka skončila gymnázium s vyznamenaním ako najlepšia z ročníka.

Vtedy som sa tomu smiala a strašne ma to otravovalo, dnes sa im ospravedlňujem.

Teraz už viem, že mi nechceli zle a napriek všetkému im dnes môžem byť len a len vďačná, že vtedy nado mnou stáli a nútili ma do učenia a výsledkov.

S posledným zvonením a zabuchnutím školskej skrinky som však zo seba zhadzovala masku poslušnej a milej študentky miestneho gymnázia a za neďalekým rohom školy som spolu s chalanmi z našej partie veselo húlila trávu, rehotala sa a stavala si svoj svet.

Vzdušný.

Na vratkých nohách.

Adela chodila na inú školu v našom meste, netrávili sme už spolu tak veľa času.

Stratila sa mi.

Vedela som to, no bolo mi to jedno.

V kontakte sme boli, občas sme sa stretli a vymenili si pár viet, prípadne pár gramov trávy a znova sme si išli každá po svojom.

Osud však chcel, aby sa Adela stala mojím anjelom strážnym a aby bola prvou, ktorá mi bude kryť riť pri prvom veľkom maléri.

A ten na seba nenechal dlho čakať.

Lebo moja mama mala a stále má skvelý zvyk, ktorý si ja aj napriek svojim rokom neviem osvojiť.

Skôr než šmarí akékoľvek oblečenie s vreckami do práčky, dôkladne ich prezrie.

Niekoľkokrát.

Lebo vie, že keď operie napríklad papierovú vreckovku, nie je to nič príjemné. Zvlášť, ak ju operie s čiernou várkou bielizne.

A tak sa stalo, že mi v bunde, ktorú som už dlhšie nemala na sebe, lebo bola z nejakého neznámeho dôvodu zasvinená od blata, našla balíček s trávou.

Nebolo jej veľa, na jednu cigu, takú menšiu.

Na tri – štyri šľuky.

Si pamätám, že sme s Adelou sedeli zavreté v mojej izbe a počúvali srdcervúce výlevy, ktoré do éteru rádia šíril Julo Viršík, podfarbené tou dôverne známou melódiou, keď mama vletela do izby.

Nepovedala nič, nekričala, nepýtala sa.

Pristúpila úplne blízko ku mne, malé priesvitné vrecko držala medzi prstami a s rozšírenými nozdrami čakala, čo jej poviem.

Čo si vymyslím.

Lebo neverila, že toto patrí JEJ dcére.

Videla som jej to v očiach.

A videla som v nich aj svoj prestrašený výraz.

Už som sa nadychovala, že jej teda poviem, že to nie je to, čo si myslí, možno by som aj bola schopná tvrdiť, že je to sušená mäta do čaju, no zasiahla Adela.

„Teta, to je moje,“ sklonila zahanbene hlavu. „Odložila som si to u Natálky.“

„Adelka?! Ty berieš drogy?!“

„Mami, tráva nie je droga,“ ozvala som sa.

„Akože nie je? A čo to je?!“

„Teta, prosím, nepovedzte to našim, prosím,“ Adela si zaborila tvár do dlaní a rozplakala sa.

„Adelka,“ mama si k nej sadla a objala ju okolo pliec.

Privinula si ju na hruď a začala ju hladkať po vlasoch.

„Máš nejaké problémy? Prečo si týmto kazíš život?!“

Adela revala fakt presvedčivo, tlačila sa na hruď mojej mame a kropila jej žlté tričko slzami.

A mne trhalo kútiky.

„Ja..... viete, keď...“ smrkala. „Len občas...“

„Mňa nezaujíma ako často. Nemala by si vôbec, preboha. Natália, ty to fajčíš tiež?“

S kamennou tvárou som zamietavo pokrútila hlavou.

Bola to moja sračka, no zbabelo som v tom Adelu nechala samu.

„Naozaj? Môžem ti veriť?“ zabodla sa mi pohľadom hlboko do očí a mňa akoby v tom momente zavraždila.

„Môžeš,“ vyhlásila som pevne a v duchu som sa preklínala za toto bohapusté klamstvo.

Ach, mamička moja, keby si ty vedela.

A možno si vtedy aj vedela.

Vlastne – ty si VŽDY vedela.

Aj keď som si našla frajera, Mišo sa volal a bol strašne zlatý. Povahovo, názorovo, výzorovo.

Môj Mišánek.

Tak som ho volala v čase, keď bolo všetko fajn. Naši ho zbožňovali, ja som ho zbožňovala, on by mi k nohám zniesol celý svet a ešte o kus viac.

No myslíte si, že mi to stačilo?

Popri výške som sa venovala aj bojovému umeniu, trénovala som malé decká.

Aikido bolo našou drogou.

Na hodinách sme sa dokázali skvele odreagovať a vyhnať z hláv všetky zlé myšlienky.

Všetko a všetkých.

Tréner Iwao, ktorý bol u nás na polročnom hosťovaní a ktorý priletel z kolísky Aikida – z Japonska, bol neskutočne temperamentný a napriek tomu, čo sa o Japoncoch hovorí, rýchlo dokázal z mojej hlavy vyhnať aj môjho dovtedy milovaného Mišánka.

Často sme po hodinách ostávali v telocvični a dlho sa rozprávali.

Angličtinu sme mali na pomerne rovnakej úrovni a keď sme sa už ozaj nechápali, zachránili nás ruky – nohy.

Veľa som sa s ním smiala.

Bavil ma.

Bol nižší, holohlavý, mal dokonalé pevné telo, hrdelný hlas a uhrančivý pohľad.

Áno, skončili sme spolu v posteli.

Vlastne, prvýkrát to bolo na žinenke, po jednom z tréningov, kedy zo mňa stiahol spotené oblečenie a bez predohry a sladkých rečí do mňa vnikol.

Netrvalo to dlho, nebolo to romantické.

Bolo to živočíšne. Telesné.

Nič osobné.

Len dve telá.

Vtedy som Mišánka prvýkrát podviedla.

Iwao vedel, že som zadaná, že mám fungujúci vzťah, že milujem iného.

Napriek tomu som s ním ľahla po druhýkrát, aj po tretí, aj po tridsiaty tretí.

Tréningy sme mávali trikrát do týždňa a po každom sme ostávali spolu.

Mišánek chodil po mňa, ostatne, tak sme to mali vo zvyku od začiatku. Nebolo mu podozrivé, že sa odrazu z hodinovýcho tréningovu stali takmer dvojhodinové.

Neriešil.

A ja som sa snažila neriešiť tiež, keď som si sadala k nemu do auta, osprchovaná, no aj tak ešte voňajúca iným chlapom.

Potláčala som v sebe výčitky.

Nahovárala som si, že to, čo robím, nie je až také zlé.

Mišánek si nič z toho nezaslúžil, vedela som to a viem to stále, lenže v tom čase som sa už akosi zamotávala.

Po jednom z tréningov, krátko pred Iwaovým odchodom do Japonska, ma pozval na jednu párty.

Do hlavného mesta.

Že tam má „svojich“, chce ma ukázať a chce, aby som zažila poriadnu zábavu.

Fajn, povedala som si, že nemám čo stratiť.

„Idem na rozlúčku so slobodou. Kamoška z gympla sa vydáva,“ povedala som Mišánkovi a ten nemal absolútne žiadne námietky.

Dokonca sa ešte opýtal, či ma má do tej Bratislavy zaviezť.

„Netreba, láska, ideme s babami jedným autom,“ vtisla som mu bozk na líce a pohladila ho po ňom.

Usmial sa na mňa a poprosil ma, aby som dávala na seba pozor.

Sľúbila som, že budem.

No ako to už býva, a poznáme to všetci, sľuby sa sľubujú a blázni sa radujú.

Keď sme dorazili do Bratislavy, keď ma Iwao predstavil v jednom zastrčenom bare skupinke počerných cudzincov, keď ma všetci rad radom vybozkávali, keď ma usadili medzi seba a neustále sa ma dotýkali, keď predo mňa položili okrem drinku ešte kovovú tácku s kôpkou bieleho prášku a keď mi došlo, čo sa vlastne deje, bolo neskoro.

Bola som sama.

3. kapitola

V tú noc sa nestalo nič.

Našťastie.

Keď nerátam bujarý sex s Iwaom, obišla som dobre. Nesnažili sa ma opiť, nafetovať, znásilniť, nič.

Iwao ich odohnal jediným pohľadom, z ktorého aj mne bolo jasné, že sa s ním neoplatí zahrávať.

Krátko po druhej ráno ma odviedol na izbu, hodil na posteľ a bez ďalších rečí ma pomiloval.

Odbavil sa, ľahol si vedľa mňa a neriešil.

Nebola tam vášeň ako doteraz.

Aspoň tá z mojej strany.

Čosi vo mne sa preplo, došlo mi, s kým mám dočinenia, otvorili sa mi oči.

Iwao sa bez slova zdvihol, prešiel krížom cez izbu, z vrecka čiernej bundy vytiahol balíček s bielym práškom a vysypal ho pred seba na kovový stolík.

Bolo to ako z filmu.

Dve úhľadné čiarky.

Každá do jednej nosnej dierky.

Každá na jedno potiahnutie.

Mlčky som ho pozorovala a už vtedy som kdesi v kútiku seba samej tušila, že sa to všetko stane.

Že sa do toho dostanem rovnako, lebo ma to lákalo.

Aj na Adele som videla, že má v očiach ohníčky, keď som jej rozprávala o svojich obavách z toho, že Iwao podľa mňa na niečom fičí.

Pýtala sa, či to niečo neviem zohnať, aspoň na jedenkrát, že si to skúsime tiež.

Obe naraz, spolu.

Tak sa nám vraj nič nemôže stať, dáme jedna na druhú pozor.

Vtedy som to odmietla, stačili nám úlety s trávou a to som jej aj povedala.

Ona mne zas, že som padavka.

Suchár.

A ja som len mykla plecom. Začínala som mať pocit, že strácam kamošku.

Adela sa naďalej pohybovala v partii, ktorá nebola takou tou štandardnou, s ktorou idete na pivo alebo pizzu, prípadne chatu či turistický výlet.

Skôr sa spoločne utiahnete do poloprázdneho smradľavého bytu, kde sa rozložíte na niekoľkých matracoch a starých kreslách a do kruhu si podávate fľašu s chľastom a jointa.

Dokolečka, dokola...

Celú noc, po ktorej sa potom nadránom zobudíte na suchoty v ústach a totálne okno v hlave.

Ja som sa v tom čase ešte sústreďovala na školu, po Iwaovom odchode som naďalej viedla náš krúžok a stále som mala Mišánka.

A ten stále netušil, že jeho frajerka si občas uletí z reality celkom neškodným spôsobom.

Neškodným v porovnaní s tým, čo nasledovalo.

Kiežby som radšej ostala len pri tej tráve.

Kiežby som radšej doštudovala, vydala sa, porodila dve deti, našla svoje zázemie a životný priestor.

Veľmi dobre som sa mohla mať, lebo ako som sa nedávno dozvedela, Mišánkovi sa darí až veľmi dobre.

Vlastní známu developerskú firmu, je ďaleko za vodou a jeho manželka nepracuje.

Deti chodia do súkromnej jazykovej školy.

Bývajú vo veľkej vile za mestom.

Nie v snobskej. V krásnej. Už na diaľku z nej vyžaruje teplo domova a rodiny. Za plotom veľký čierny pes, po dvore rozhádzané hračky, na terase ratanové sedenie a huňaté deky.

Videla som to všetko, keď som nedávno prechádzala okolo.

Už ako finančná poradkyňa, ktorou práve teraz som.

Dostala som sa k pozemku v blízkosti ich domu, takže som si zisťovala čo najviac informácií.

Okrem iného aj o susedoch.

Nepopieram, nebudem klamať.

Keď som pozerala na toto všetko z bezpečia svojho auta, revala som ako malá.

Nadávala som si, že toto mohlo byť moje, že som sa mohla mať tisíckrát lepšie, než sa mám.

Že som nemusela prežiť ani jednu jedinú zo všetkých tých hrôz, ktoré sa do mňa vpili ako atrament do pijavého papiera.

Kiežby sa dal čas vrátiť späť do doby, kedy som sa začala viezť na zlej vlne.

Kiežby som bola počúvla Mišánka v dobe, keď ma na kolenách prosil, aby som sa nevykašlala na školu, aby som nevzdávala svoj vysokoškolský boj a cestu za vysnívanou kariérou právničky.

Kiežby som bola počúvla maminu v dobe, keď ma s plačom prosila, aby som dostala konečne rozum, aby som neopúšťala toho dobrého chlapca, ktorý mi aj modré z neba znesie.

Aby som si to celé ešte rozmyslela. Že tie decká v krúžku ma potrebujú, že šport a aikido sú môj život, že právo je smer, ktorým som vždy chcela ísť.

Nič nepomohlo.

Mohli spraviť čokoľvek, nepresvedčili by ma.

Nijako a ničím, žiadnym spôsobom, žiadnym argumentom.

Vykašlala som sa na školu, na moje decká z krúžku, na Mišánka, na rodičov.

Úplne na všetko.

Komplet.

Pridala som sa k životnému štýlu mojej Adely a ani neviem kedy, postupne sme prešli z chľastu na piko.

Péčko, perník, pedro. Ako len chcete. Odborne – metamfetamín.

Syntetická stimulačná droga, ktorá sa vyrába z efedrínu, respektíve v súčasnosti z pseudoefedrínu redukciou jodovodíkom v prítomnosti fosforu.

Využíval sa v medicíne, no predovšetkým sa zneužíva aj ako droga. Ako u iných stimulantov, aj pervitín vyvoláva silnú eufóriu a psychickú závislosť.

To o ňom hovorí wikipédia.

Ja o ňom poviem toľko, že mi zničil život.

Najkrajšie roky, no za to si môžem jedine sama.

Keď sme šnupali jednu linku za druhou, aby nám cez nosnú sliznicu rýchlejšie zabralo, nemyslela som na dôsledky.

Niektorý z partie si piko už pichali, boli na vyššej úrovni. Mne sa však tento spôsob požívania priečil, nedokázala som si na ruku uviazať škrtidlo a vstreknúť do navretej žily vodný roztok drogy.

Nie.

Rozšírené zreničky, vysoký tlak, zrýchlený tep, potenie.

Zvýšená bdelosť, zvýšená komunikatívnosť, až nutkavé, rýchle a hlasné rozprávanie a pri dlhodobom či častom konzumovaní strata chuti do jedla a chudnutie.

Len zlomok z toho, čo s vami narobí tento materiál.

Schudla som.

Nehorázne, koža na mne visela, líca prepadnuté, bledá tvár, trčiace bedrové a ramenné kosti.

Vyzerala som ako vešiak na šaty.

Z mojej krásnej, pevnej vyšportovanej postavy a sedemdesiatich kíl váhy som sa dostala na päťdesiatdva. Svaly sa stratili, spľasli.

Časom som sa odsťahovala z nášho mesta.

Nezniesla som všetky tie vyčítavé povrchné pohľady mojich kedysi kamarátov, ktorí sa mi postupne otočili chrbtom.

Ostala mi jedine Adela, ktorá však bola častejšie pod parou, než pri zmysloch.

Keďže som sa vykašlala na školu a robotu som nemala, naši tiež povedali dosť!

Zastavili finančnú dotáciu a v snahe priviezť ma k zdravému rozumu mi prestali dávať akékoľvek vreckové.

Stav, v akom som chodievala domov, pripisovali alkoholu. Vyčítali mi to, snažili sa mi pomôcť, mamina chodila často za mnou do detskej izby, sedávala na posteli pri mne a hladkala ma po vlasoch.

Ako keď som bola malé dievčatko.

Pýtala sa ma, čo sa deje?

Ako mi môže pomôcť?

Kam až to chcem nechať zájsť?

Jediné, čo som jej vždy odpovedala, bolo: „Daj mi pokoj.“

„Si moje jediné dieťa, Natália. Nebudem sa predsa nečinne pozerať na to, ako sa mi pomaly zabíjaš.“

„Preháňaš.“

„To ty zľahčuješ celú túto situáciu. S otcom sme sa rozhodli, že pôjdeš na liečenie. Či sa ti to páči alebo nie, odvedieme ťa tam.“

Po tejto vete vstala, zavrela dvere detskej izby a to bolo naposledy, čo som ju videla.

Na veľmi dlhý čas.

V tú noc som si zbalila pár vecí na oblečenie a ušla som z domu.

Cestou do neznáma som sa zastavila v „našom byte“, s partiou som si dala rozlúčkovú jazdu a skoro ráno som nasadla na vlak do hlavného mesta.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola