Andrew Mayne

THE NATURALIST

Copyright © 2017 by Andrew Mayne All rights reserved.

Translation © 2018 by Miriam Ghaniová

Jacket design © 2018 by M. S. Corley

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6205-8

Venujem svojmu priateľovi Gerrymu Ohrstromovi za jeho stálu podporu a nadšenie pre vedu.

Prvá kapitola

1989

Lesy sú zlé. To bolo jediné slovo, ktorým ich Kelsie vedela opísať. Čosi akoby nebolo v poriadku. Zahľadela sa smerom, kadiaľ sa vydal Trevor, neistá, či by mala ísť v jeho stopách, alebo sa radšej držať pri malom červenom stane a čakať, kým sa vráti.

Smial sa jej, keď vyhlásila, že sa bojí. Kelsie sa pohrabala vo svojom ruksaku a našla kotúč toaletného papiera, ktorý si „požičala“ z toalety na pumpe Conoco asi pred štyridsiatimi piatimi kilometrami. Našla ho zamotaný medzi drôtikmi od svojho volkmena a kazetami, ktoré jej nahral Trevor ešte na Bostonskej univerzite.

Trevor bol šikovný a dôležitý novinár. Mal husté čierne vlasy, ktoré mu zvyčajne padali do očí. Zoznámili sa na jednom večierku v kampuse a skončilo sa to obojstrannou láskou ku skalám a k hrám na šachovnici. Prvý večer, čo trávili uňho, počúvali Tubular Bells, hrali Stratego a popíjali lacné víno. Bola si istá, že sa zaľúbila do toho pravého, ale trvalo jej dva mesiace, kým mu to povedala.

Jej rodičia ho nenávideli. Otec pracoval v banke a nedokázal stráviť výraz „dôležitý novinár“, matka si stále pamätala svoje prvé nevydarené manželstvo, čo uzavrela ešte na vysokej škole. Trevor bol pre nich len ďalší povaľač. Brali to rovnako ľahostajne, ako keď Kelsie randila s niekým na strednej škole.

Trevorovi rodičia boli rozvedení a žili v zahraničí. Takmer o nich nehovoril, a tak aj Kelsie čoskoro prestala rozprávať o svojich. Navrhol jej, aby v lete prešli pešo krížom celú krajinu. Bez zaváhania súhlasila. Aby posilnila svoju nezávislosť od rodičov, povedala im len toľko, že sa na prázdniny nevráti domov. Nevšímala si telefonáty na odkazovači. Nech idú do pekla!

To bolo pred dvoma týždňami a asi pred tisícpäťsto kilometrami. Kelsie pozerala do tmavomodrého lesa a hovorila si, že predsa len mala zájsť domov a skúsiť sa s nimi porozprávať, aby Trevora prijali. Ich výlet bol väčšinou zábavný, ale občas si všimla, ako sa prejavila Trevorova povaha. Bála sa urobiť niečo, pri čom by prevrátil oči a pripomenul jej, že je nešikovná turistka a vôbec nevie táboriť.

„Trev?“ zavolala naňho a vykročila po chodníku, po ktorom ho videla odchádzať.

Nijaká odpoveď.

„Nevzal si si so sebou toaletný papier. Mám pre teba kotúč.“

Prešla asi desať metrov, obzrela sa, aby sa uistila, že za sebou stále vidí stan, a vykročila dopredu.

V noci boli lesy úplne iné ako vo dne. Spievali cvrčky a nad hlavou jej preletel nejaký veľký vták – možno sova –, čo sa odniekiaľ vracal domov.

Kelsie zakaždým naskočili zimomriavky pri spomienke, ako prechádzali cez Apalače. Zbadala obrovský kŕdeľ čiernych vtákov a ukázala ich Trevorovi, keď leteli po zamračenom nebi. Bolo ich nesmierne veľa. Hľadela na ne v nemom úžase, kým jej nezmizli z dohľadu.

„Sú to netopiere, zlatko,“ vysvetlil jej.

„Netopiere?“

„Hej. Niekde nablízku je asi veľká jaskyňa.“

„Super,“ odvetila a zatvárila sa kyslo. Vtedy nespala celú noc. Každý tieň na stene jej pripomínal netopiera a zakaždým sa zachvela.

To sa však nedalo porovnať so situáciou, ktorá vznikla teraz. Akoby nastala explózia pohybu, ako keby na ňu skočil nejaký tieň.

Dostala sa na miesto, kde mal byť Trevor. Ležali tam brvná v tvare písmena V a vytvárali akúsi prírodnú prekážku, takže sa cítila o trochu lepšie.

Trevor tam však nebol. Možno šiel inou cestou?

Už sa napoly obracala, keď si všimla jeho svetlú koženú turistickú topánku. Kľakla si, aby ju zdvihla.

Ukrývala sa napoly pod koreňom, akoby zakopol a topánka sa mu vyzula. Lenže on pred topánkou neležal. Nebol nikde nablízku.

„Trev?“ zvolala slabo. Bála sa kričať.

Stromy boli čoraz tmavšie a padal súmrak. Kelsie sa rozhodla, že sa radšej vráti naspäť do stanu. Predstavovala si, ako tam Trevor na ňu čaká a usmieva sa. Vzala topánku a vykročila nazad.

Na chvíľu spanikárila, lebo stan nevidela, ale keď podišla bližšie, v slabom svetle zbadala červenú látku. Svojho priateľa nevidela.

„Zlatko?“ zvolala znova.

Raz jej vystrojil takýto žartík a potom odmietla mať s ním v noci sex. Bola si istá, že mu to vtedy došlo a viac to nezopakuje.

Kelsie položila topánku pred stan a premýšľala, či má ísť dnu a čakať alebo rozložiť oheň.

Rozložím oheň, rozhodla sa napokon.

Kľakla si k malému kruhu z kameňov, aby zapálila suché lístie, a vtom si všimla obďaleč kmeň stromu, ktorý tam predtým nebol. Bol dlhý takmer ako človek a čierny ako noc. Stál medzi dvoma vždyzelenými stromami a prisahala by, že tam predtým nebol.

Dych jej zmrzol v pľúcach. Rýchlo sa pozrela vľavo a potom vpravo, aby sa ubezpečila, že sa nemýli. Znova pozrela na ten kmeň, ale už tam nebol.

Lesy sa hýbali.

Nastala explózia pohybu a akoby ponad ňu preskočil tieň. Vzápätí si uvedomila, že leží na chrbte a nemôže dýchať, lebo jej čosi ťažké stojí na hrudi.

Pod prstami pocítila husté drsné chlpy ako na maminých štetcoch. Cítila pach medi a čosi skazené.

Zbadala aj pazúry, ale nechápala, čo sa deje, až o niekoľko sekúnd, keď si uvedomila, že jej po bruchu steká krv.

Trevor jej hovoril, že v týchto horách žijú medvede aj pumy. Kelsie nemala potuchy, čo na ňu zaútočilo. Vedela len toľko, že leží ako paralyzovaná a krváca, no nevidí zviera, čo na ňu zaútočilo. Určite sedelo kdesi obďaleč a sledovalo, ako zomiera.

Druhá kapitola

Stroj na ľad

Vedec by nemal mať priania ani záľuby, len prázdne srdce z kameňa.

CHARLES DARWIN

Blikajúce modré a červené majáky na policajnom aute osvetľujú ošúchaný nápis Stroj na ľad. Stojím pred motelovým automatom s plastovým vedierkom v ruke, stratený v myšlienkach. Odkiaľ do automatu prichádza voda? Je z nejakého miestneho potoka? Filtrujú ju? Alebo sa voda zbiera v nejakej vnútornej nádrži a tam zamŕza na kocky?

Práve som čítal v novinách, že hlboko uprostred ľadových jaskýň sa našla nejaká nová baktéria. Vyvinula sa prechodom od fotosyntézy na chemosyntézu – doslova požiera skaly, aby prežila. Mohla by zožrať aj uhlíky, čo sa používajú na filtrovanie, napríklad pri výrobe zmrzliny.

Zatiaľ sa nedokázalo, že je pre ľudí škodlivá, preto premýšľam, či by nepomohla pri rozpúšťaní obličkových kameňov. Mám toľko otázok.

Takmer ši nevšimnem pískanie pneumatík, keď za mnou zastane auto. Obrátim sa a vidím, že je to policajný transportér a že na parkovisku už stojí asi poltucet policajných áut, v ktorých sedia po dvaja predstavitelia okrsku so zbraňami cez plecia. Každý pár očí a zbrane sa sústredia na izby na opačnej strane parkoviska.

„Zmiznite,“ prikáže mi ktosi drsne.

Muž v čiernych nohaviciach, v košeli a s kravatou, na ktorej má nepriestrelnú vestu, sa skrýva za sedadlom vodiča

Forda Bronco, ktorý zaparkoval za mnou. Vidím mu na prívesku odznak, ale stále mieri zbraňou.

Máva na mňa. „Choďte do svojej izby.“

Všetko sa deje ako v spomalenom filme, ale ja sa nedokážem pohnúť. Podarí sa mi len čupnúť a sledovať to spoza jeho zadného nárazníka.

Zo zadnej časti auta vyskočia štyria muži v čiernom taktickom oblečení s kovovými maskami na tvárach a bežia k radom izieb oproti nám. Jeden z nich nesie hrubý kovový valec. Tresne ním do zámky a dvere sa rozletia. Mieria dnu zbraňami, ostatní ich kryjú.

Panuje napäté ticho.

Zvnútra sa po chvíli ozve: „Čisté.“

Jeden z ozbrojených mužov vyjde von, dá nejaké znamenie rukou a pritom krúti hlavou.

Druhý ozbrojený muž vyjde za ním, potom vojdú traja policajti a za nimi vysoká žena v bunde a kovbojskom klobúku. Ak dobre vidím zo svojho miesta, má opálenú pokožku s hlbokými vráskami.

Nazrie do motelovej izby, obráti sa k parkovisku a prezerá si zaparkované autá. Ukáže na jedno a policajt nahlási jeho číslo do vysielačky. Všade vládne ticho, po parkovisku sa nesie len jeho hlas.

Muž, ktorý mi povedal, aby som šiel dnu, sa trochu uvoľní a postáva pri svojich dverách. Zazrie ma v bočnom zrkadle a obráti sa ku mne tvárou. „Nepovedal som vám, aby ste šli do svojej izby?“

„Ja... nemôžem.“ Pozriem na mužov vo dverách. „Asi ma tam nepustia.“

Chvíľu trvá, kým mu to dôjde. Mne stále nedošlo, čo sa tu deje.

„Doriti.“ Muž prižmúri oči. „Vy ste doktor Cray?“

„Áno. Theo Cray. Čo sa deje?“

Muž sa dotkne boku, na ktorom mu visí zbraň. Nevytiahne ju, ale dlaň drží na rukoväti.

Hlas má nízky a odmeraný. „Doktor Cray, môžem vás v záujme o vašu bezpečnosť požiadať, aby ste pomaly položili vedierko s ľadom a zdvihli ruky nad hlavu, aby som ich videl?“

Nepremýšľam, plním jeho príkazy.

„Kľakli by ste si?“

Mám na sebe šortky, takže štrk sa mi zavŕta do kolien, ale som príliš vyvedený z miery, aby som cítil bolesť.

Pristúpi ku mne, ruku má stále na pištoli na boku. „Postavím sa za vás a prehmatám vás, aby som sa ubezpečil, že nemáte zbraň.“ Sledujem ho kútikom oka. Voľnou rukou prejde k druhému boku. „Môžem vám pre vašu bezpečnosť dať putá?“

„Dobre.“ Má zbraň. Nie som si istý, či by som mohol odmietnuť. Bojím sa ho opýtať, prečo si myslí, že mi musí nasadiť putá.

Na zápästiach pocítim, ako mi ich stiahol studený kov, ale nepripadá mi to nejaké násilné. „Súhlasíte, aby som vám nadvihol tričko?“ opýta sa.

„Pravdaže,“ odvetím slabým hlasom.

Na spotenom chrbte cítim chladný montanský vzduch.

„Teraz vám prehľadám vrecká.“

„Dobre.“

Položí mi ruku na plece, pritlačí ma nadol a prehľadá mi obe vrecká. „Čo tam máte?“

Panikárim a myseľ mi nepracuje. „Hm... Kľúče od izby. Peňaženku. Mobil.“

„Ešte niečo?“

Na chvíľu sa zamyslím, aby som neodpovedal nesprávne.

„Ehm... nôž.“

Cítim pach latexu, keď vytiahne rukavice. „Môžem vám to vybrať z vreciek?“

„Hej... pravdaže.“

Vo filmoch je v podobných scénach veľa kriku. Tento muž sa však ku mne správa ako lekár. Nezvýši hlas, nevyhráža sa mi.

Vyberie mi všetko z vreciek a položí veci kúsok odo mňa.

Blízko, ale nedočiahnem na ne.

„Chcem, aby ste chvíľu počkali, kým sa všetko vysvetlí.“

„Čo sa má vysvetliť?“

Neodpovie mi, namiesto toho si priloží prsty na ústa a hlasno zahvízda. Žena v kovbojskom klobúku sa pozrie, kto to bol.

Žena na mňa prižmúri oči. „Cray?“ zvolá. Muž prikývne. Strnulo prikývnem aj ja.

Všetko sa doteraz udialo pokojne ako na nejakej skúške z medicíny. Teraz sa však všetka pozornosť namiesto mojej motelovej izby obracia na mňa. Ako hlaveň kanóna.

Cítim pohľady, ktoré sa na mňa upierajú. Niektoré sú plné hnevu.

Pozorujú ma. Odsudzujú. Netuším prečo.

„Čo sa deje?“ opýtam sa znova.

Žena v kovbojskom klobúku rýchlo podíde ku mne a civie na mňa, akoby som bol vzorka v laboratóriu. Aj na jej opasku vidím odznak.

„Chcel utiecť?“ šomre a stále odo mňa neodtŕha pohľad.

„Spolupracoval.“

„Dobre. Doktor Cray, ak budete spolupracovať aj naďalej, čoskoro bude po všetkom.“

Povie to však tak, že to znie absolútne nepresvedčivo.

Tretia kapitola

Vzorka

Som vedec, a tak sledujem. Analyzujem. Domýšľam si. Testujem. Možno som inteligentný, ale v tejto chvíli si tak nepripadám.

Ako dieťa som čítal komiksy, chcel som byť Batmanom, hrdinom Temným rytierom, ale najviac som mal spoločné s Watcherom, pozorovateľom, holohlavou postavou v tóge, ktorá sa objavila v komiksoch Marvel a pozorovala všetko navôkol. Teraz sledujem svoj život, ako keby som kontroloval sekvenciu čísel na obrazovke a hľadal medzi nimi koreláciu.

Detektív Glenn, muž, ktorý ma zadržal pred motelom, sedí oproti mne. Rozprávame sa akoby bežne. Vyhýbame sa nezvyčajným otázkam, napríklad prečo mám na rukách plastové vrecká.

Nemyslím si, že ma zatkli. Povedal by som, že som so všetkým súhlasil. Nie naraz, ale postupne. Dalo by sa to kvalifikovať tak, že niekoho zadržali, pretože ho potrebujú vypočuť. Glenn ma posadil za stôl v konferenčnej miestnosti, sňal mi putá, ale na zápästiach mám stále nalepené plastové vrecká. Akoby som bol nejaká vzorka.

Glenn sa tvári pokojne a vážne. Občas zabúdam, ako som sa sem dostal. V putách v zadnej časti policajného auta. Mierili na mňa zbraňami. Škaredo na mňa zazerali, čo si zatiaľ neviem vysvetliť.

Pozerám na Glenna, ktorý ma sleduje a kladie mi zdvorilé otázky o počasí v Montane a Texase v zime. Má rednúce svetlé vlasy a pozorné sivé oči, pripomína mi starnúceho bejzbalového nadhadzovača, ktorý sa snaží uhádnuť, či pálkar zareaguje na jeho ďalší hod. Hoci má škótske priezvisko, vyzerá ako Holanďan.

Znova sa snažím zistiť, o čo tu vlastne ide. Jeho jediná odpoveď znie: „K tomu sa ešte dostaneme. Len si vysvetlíme nejaké veci.“

Ponúknem mu vysvetlenie hoci aj hneď, ale on sa tvári neprítomne, akoby ho nezajímalo, čo by som o tom povedal. Asi poltucet policajtov zatiaľ prehľadal moju motelovú izbu a vzhľadom na stav mojich rúk aj chodidiel v plastových vreckách predpokladám, že majú o mňa mimoriadny záujem.

Na dvere konferenčnej miestnosti zaklope tmavovlasá žena v laboratórnom plášti. Glenn jej pokynie, aby vošla.

Žena položí na stôl škatuľu s nástrojmi a na tvár a nos si natiahne masku. „Ide to?“ opýta sa a ukáže na videokameru. Nevšimol som si ju, je v kúte miestnosti.

„Áno,“ odvetí Glenn.

„Dobre.“ Obráti sa ku mne a konečne mi sníme z rúk vrecká.

Mal som ich asi preto, aby sa zachovali dôkazy, odkedy ma zadržali. Ale aké dôkazy?

„Pán Cray, odoberiem nejaké vzorky,“ ozve sa hlasno žena. Predpokladám, že preto, aby ju zachytil mikrofón. Prezrie mi nechty a ukáže ich Glennovi.

Nahne sa a hľadí mi na ne. „Máte ich ostrihané veľmi nakrátko. Prečo?“

„Chytridiomykóza,“ vysvetlím.

„Chy...“ Vzdáva sa. „Čo je to? Nejaká choroba?“

„Áno, hubové ochorenie.“

Technička mi pustí ruku. „Je to nákazlivé?“

„Áno,“ odvetím, prekvapený jej reakciou. „Ak ste obojživelník. Ja ju nemôžem mať. Prinajmenšom si myslím, že ju neprenášam. Často som sledoval žaby v rôznych životných prostrediach. Takže musím byť opatrný, aby som chorobu neprenášal.“

Glenn si čosi poznačí do zápisníka. „To vysvetľuje, prečo ste si pred tromi dňami kúpili gumáky?“

Neopýtam sa, odkiaľ to vie. „Áno. Čo nedokážem vysterilizovať, zničím a nahradím. Možno som trochu príliš ostražitý, ale niektorí ľudia si myslia, že úpadok populácie obojživelníkov je dôsledok toho, že vedci neúmyselne rozširujú túto chorobu.“

„Takže veľa cestujete?“ opýta sa Glenn.

„Stále.“ Nepovedal som priveľa?

„Sledujete žaby?“

„Niekedy.“ Nie som si istý, čo všetko môžem povedať. Zatiaľ neprejavil bohvieaký záujem, ale môže to byť pasca, aby som sa rozhovoril.

Glenn vytiahne zo svojho fascikla spis a prelistuje ho. Snažím sa nepozerať, ale vidím, čo v tých papieroch je. Správy a výpisy z internetu o mne – z fakulty, o mojom výskume, o mojich rozhovoroch.

Technička mi odoberie vzorku spod nechtov. Je veľmi opatrná. Prekvapuje ma, že nevedela, čo je chytridiomykóza, ale možno nemusí. Hoci je oblečená ako vedkyňa, je technička, ktorá sa špecializuje na zber vzoriek, no neskúma ich. Glenn prelistuje niekoľko strán a udivene na mňa pozrie.

„Bioinformatika? Ste biológ?“

„Nie celkom. Je to niečo medzi počítačovou vedou a biológiou.“

Hoci sa snaží svoje otázky klásť zoširoka, vidím, že je inteligentný a dobre počúva, čo poviem a čo nie. Netuším, kam tým mieri, ale odpovedám čo najpravdivejšie.

„Používame nástroje počítačových vied a aplikujeme ich v biológii. Predovšetkým v genetike. Napríklad taká DNA. Je taká komplexná, že potrebujete počítač, aby ste ju pochopili.“

Prikývne. „Takže ste v istom zmysle genetik?“

„Nie, občas sa zaoberám DNA, ale nie je to moja oblasť. Momentálne sledujem fenotypovú plasticitu.“

Glenn nechápavo pozrie na techničku, ktorá krúti hlavou, potom zdvihne obočie. „Nechápem. Má to niečo spoločné s tvárnosťou?“

„Nie celkom.“ Snažím sa vysvetliť to polopatisticky a spomeniem si, ako nerád vysvetľujem súvislosti svojej práce tým, čo nie sú vedci. „Venovali ste sa na strednej škole nejakému športu?“

„Futbalu.“

„Mali ste vtedy svaly?“

„Asi desať kíl. Kiežby som ich ešte mal.“ Sebavedome sa uškrnie na techničku.

Zdá sa mi, že keď ma spoločne negrilujú a nehľadajú mi pod nechtami dôkazy, sú ako ostatní pracovníci na iných miestach a radi si zavtipkujú.

„Nadobúdať svalovú hmotu môžu cicavce, ale plazy nie,“ vysvetľujem ďalej. „My môžeme výrazne zmeniť objem svojich svalov. Napríklad samec gorily horskej veľa žerie, zvyšuje sa mu hladina testosterónu a má doslova väčšie svaly.“ Odmlčím sa. „Dúfam, že vás nenudím.“

Glenn pokrúti hlavou. „Nie, profesor, len pokračujte. Pripadá mi to fascinujúce.“

„Takže fenotyp v podstate nesie kód v našej DNA. Tvárnosť alebo plasticita znamená, že určitá vlastnosť sa môže meniť. Napríklad čínske deti dnes rastú oveľa vyššie ako ich rodičia. Ich DNA sa však nezmenila. Má v sebe zabudovaný kód, aby sa dokázali prispôsobiť zvýšenému množstvu bielkovín, väčšej maternici a tak ďalej. Ďalším príkladom je obezita. Pochádzame z prostredia, kde bolo málo kalórií, takže sme mali aj málo svalov, ale potom sme ich mohli strojnásobiť, keby sme si nedali pozor. To je odvrátená stránka fenotypovej plasticity.“

„Takže v tejto oblasti hľadáte živočíchy, ktoré dokážu meniť svoje telo?“

„V podstate sa to dá tak povedať. Konkrétne premenu takýchto živelníkov.“ Uškrniem sa, lebo tento termín používam často, aby som ním zabavil študentov.

Glenn a technička sa však neusmejú.

„Živelníkov?“ zopakuje Glenn.

„Aby som bol presnejší, žubrienok na predátory,“ pokračujem neisto. „Lesné žubrienky a žaby sú mimoriadne zaujímavé. Ak ich máte dosť v rybníku, môžete celý tento proces sledovať. Ako im rastú čeľusť a chvost, ako sa menia z bylinožravca na kanibala. Pripomínajú minipirane a začnú požierať ostatné žubrienky. Len čo sa ich počet zníži, čeľuste a chvosty sa im vrátia do normálnej podoby a znova sú ako ostatné malé žubrienky čakajúce na chvíľu, keď sa premenia na žabu.“

Glenn nad tým chvíľu premýšľa. „Zaujímavé. Akési dočasné žaby. Chápem. Teda tie pozorujete?“

„Nie celkom. Sledujem životné prostredie, ktoré ich dotvára. Nemyslím si, že toto správanie je charakteristické výlučne pre žubrienky. Môže sa objaviť aj pri mikroorganizme alebo u človeka.“

Glenn zdvihne obočie. „Človeka?“

„Áno. Vidíte to napríklad v maternici, keď jeden plod berie živiny druhému, takže pri narodení majú rôznu váhu. Napríklad pri syndróme zmiznutého dvojčaťa sa približne jedno z desiatich tehotenstiev končí tak, že jedno z dvojčiat pohltí to druhé. Vari to spôsobila matka? Alebo je to dvojča diabol? Keby áno, diabol vždy víťazí.

V uzavretom životnom prostredí, napríklad v rybníku, jeden organizmus istý čas spontánne reguluje populáciu a potom sa vracia k normálu. Najvyššie stojace predátory – dominantné v potravovom reťazci – sa objavia v určitom bode, keď populácia presiahne nejaký počet. Vidno to na kanibalských potkanoch, pavúkoch, dokonca aj počítačových programoch.“

„Teda ovca sa mení na vlka?“ opýta sa Glenn.

Na chvíľu sa zamyslím. „Možno. Je trochu ťažšie objaviť takéto správanie pri domácich zvieratách. V skupine sú mimoriadne homogénne a ľudia ich zámerne porážajú. Ak sa však domáce zvieratá rozzúria, napríklad prasce, vidíte, ako sa menia a útočia na seba. Deje sa to aj vo svorke psov.“

„Hm, veľmi zaujímavé, doktor Cray.“ Glenn sa obráti k techničke. „Caroline, máte všetko, čo potrebujete?“

„Sekundu.“ Technička mi prejde tampónom po palci a vloží ho do vrecúška s nápisom pravý palec. „Mám.“ Všetky odobraté vzorky vloží do väčšieho vrecka, prelepí ho lepiacou páskou a pred odchodom ho ukáže do kamery.

Vidím, že tá kamera ma sleduje. Premýšľam, kto je na druhej strane a hrá sa na pozorovateľa.

Glenn vstane. „Doktor Cray, ak máte chvíľu, rád by som si vypočul váš odborný názor na jednu vec. A uvidíme, či vám zoženieme nejaké topánky.“

Uľaví sa mi, že už nemám ruky v putách alebo plastových vreckách. Všimol som si, ako detektív Glenn nastražil uši, keď som vyslovil isté slovo.

Predátory.

Štvrtá kapitola

Sebausvedčenie

Detektív Glenn je stále srdečný, správa sa ku mne ako k vzácnemu hosťovi, a pritom ma vedie po chodbe. „Vážim si vašu spoluprácu, doktor Cray.“

Prechádzame popri otvorených kanceláriách, ľudia dvíhajú zrak od svojich stolov. Uvedomujem si, ako si ma prezerajú, nie sú to nenútené pohľady.

Jasné, že som podozrivý, predmet záujmu, ako sa občas píše v novinách. Nepovedia mi však prečo.

V takejto chvíli by som mal pociťovať viac napätia, ale je čudné, že ho necítim. Nie je to ako čakanie na výsledky agresívnej formy rakoviny. Nie je to ako poznanie, že v stávke je niečo nereálne, napríklad sen.

Glenn otvorí miestnosť plnú skriniek s veľkým stolom uprostred. „Sadnite si, doktor Cray.“

„Volajte ma Theo,“ prehodím a sadnem si. Normálne to navrhnem ľuďom aj skôr, ale akosi som pozabudol. „Netrvám na tom, aby ma v súkromí oslovovali doktor.“ Ušetrím ho tirád o tom, že niektorí spolužiaci zo školy, čo ledva preliezli s odretými ušami, trvajú na tom, aby ich tak oslovovali nielen v práci, ale aj v súkromí.

„Teda Theo?“ Detektív Glenn sa pohrabe v skrinkách za mnou a vytiahne akési fascikle. „Vari nie ste génius alebo niečo v tom zmysle?“

„Myslíte ocenenie? Dostal som cenu za brilantnú prácu. To je niečo iné. Názov má hrozný, nepíšem si to ani do životopisu.“

Glenn položí spisy na stôl a sadne si oproti mne. „No tak, v istom zmysle ste génius. Musíte pripustiť, že ste naozaj múdry.“

Pohráva sa s mojím egom, snaží sa ma dostať. Ale kam?

„Nie som taký múdry, aby som si domyslel, prečo som tu.“ Glenn mávne rukou. „Je to len procedurálny nezmysel. Čoskoro skončíme.“

Čo znamená, že sa môžem zasa ocitnúť v putách.

„Ako biológ, prepáčte, bioinformatik... ako sám seba nazývate?“

„Mení sa to na každej konferencii. Povedzme počítačový biológ.“

„Dobre. Ako múdremu človeku vám chcem ukázať nejaké fotografie. Sú to rôzne prípady. Som zvedavý, aký dojem na vás urobia.“

„Dojem? Nie som jasnovidec.“

„Nevhodne som zvolil slová. Zaujíma ma, čo na nich uvidíte svojimi očami. Zabavíte ma.“

Chcel by som mu povedať, že ho zabávam už dve hodiny, ale radšej si zahryznem do jazyka. Nie som konfrontačný človek. Posunie ku mne spis. Okraje sú ošúchané a názov vybledol. Otvorím ho a civiem na muža s rozbitou hlavou. Jedno oko pozerá do fotoaparátu, zvyšok tváre chýba. Dlažba pod jeho hlavou je od krvi. Zatvorím spis a odtisnem ho. „Počuli ste niekedy o spúšťacom varovaní?“

„Čože?“ Glenn potiahne spis k sebe a pozerá sa na obsah.

„Bože, prepáčte. Chcel som vám ukázať toto.“ Potlačí ku mne po stole iný spis. „Čo si o tom myslíte?“

Vidím fotografiu kravy so stopami krvi na krku a s otvoreným bruchom. „Chcete počuť môj profesionálny názor?“

„Áno.“

„Je to mŕtva krava.“

„Áno, ale ako uhynula?“

„Je to nejaký test?“

„Nie. Je to tu v okolí samá záhada. Možno vtip. Rančer hovorí, že to bola Chupakabra. Iní tvrdia, že mimozemšťania. Vyzerá to, akoby jej brucho roztrhali kojoty. Aj tie stopy na krku sú záhada.“

„Vážne?“ Znova sa pozriem na rany.

„Absolútne.“

Prezerám si smrteľné zranenia a spomínam si na všetko, čo viem o kravách, ale nie je toho veľa. Stačí mi to, aby som vyslovil domnienku, čo sa stalo. Hodím fotografiu naspäť na stôl, nie som si istý, či ma Glenn neskúša. Zdá sa mi, že to tak je. „Chcete počuť moju odpoveď alebo cestu k odpovedi?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prvá kapitola 1989

Druhá kapitola Stroj na ľad

Tretia kapitola Vzorka

Štvrtá kapitola Sebausvedčenie