Taylor Adams

NO EXIT

Copyright © 2017 by Taylor Adams

All rights reserved.

Translation © 2018 by Martina Fedorová

Jacket design © 2018 by Diana Delevová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6188-4

Venujem Riley

Odoslané: 23. 12. 18.52

Komu: Fat_Kenny1964@outlook.com

Od: amagicman13@gmail.com

Urobíme to dnes v noci. Akurát sa potom budeme musieť na pár týždňov niekam zdekovať. A daj mi vedieť – naisto –, či si v pohode s tým, o čom sme spolu hovorili. Hlavne pokiaľ ide o tie čísla. Nezabudni vymazať tento e-mail, ja vymažem tvoj.

Trčíme niekde v riti na odpočívadle, asi v Colorade, spustila sa hrozná fujavica a ja sa chystám urobiť niečo, čo už sa nedá vrátiť.

Aby som nezabudol, šťastné a veselé!

SÚMRAK

19.39

23. decembra

„Len sa neposer, Bing Crosby.“

Darby Thornová prešla sotva desať kilometrov horským priesmykom Backbone Pass, keď sa jej zlomil stierač. Práve vtedy zamatový basbarytón druhý raz opakoval refrén. Je očividné, že tie svoje biele Vianoce dostane, tak by už konečne mohol sklapnúť.

Prepla stanicu (nič, len praskot) a zadívala sa na ľavý stierač, ktorý lietal z jednej strany na druhú ako zlomené zápästie. Napadlo jej, že by ho mohla obmotať lepiacou páskou, no nikde sa nedalo zastaviť, krajnicu z oboch strán cesty lemovali kopy špinavého zľadovateného snehu. Aj keby mohla, asi by nezastavila. Keď pred hodinou a pol prefičala cez Gypsum, z neba padali obrovské mäkké chuchvalce, ale teraz, keď vystúpila vyššie do hôr, začalo snežiť hustejšie a tvorila sa námraza. Snehová záplava vo svetle predných reflektorov ju svojou monotónnosťou hypnotizovala, na predné sklo sa neprestajne hrnuli malé biele hviezdy.

Použite snehové reťaze! hlásala posledná značka, ktorú v tej fujavici zazrela.

Darby so sebou nijaké nemala. Aspoň zatiaľ nie. Bola prváčka na univerzite CU-Boulder a najďalej, kam sa plánovala vybrať mimo univerzitného mestečka, bolo do nákupného centra Ralphie’s Thriftway. Spomenula si, ako odtiaľ minulý mesiac šli s kamošmi z internátu, v super nálade a trochu pripití, keď sa jej jeden z nich opýtal (hoci ho to zjavne až tak veľmi nezaujímalo), či plánuje ísť na vianočné prázdniny domov. Vtedy bez rozmýšľania vyhŕkla, že nehrozí a že by musela zasiahnuť vyššia moc, aby sa trepala do Utahu.

Ako sa nakoniec ukázalo, vyššia moc pozorne načúvala, lebo nelenila a vzápätí nadelila Darbinej mame rakovinu pankreasu v pokročilom štádiu.

To sa dozvedela včera.

Esemeskou.

ŠKRK-ŠKRK. Zlomený stierač znovu zaškrípal, no snehové vločky boli našťastie ľahké a auto si udržiavalo celkom slušnú rýchlosť, takže predné sklo napriek všetkému zostávalo čisté. Omnoho väčší problém boli snehové jazyky, ktorých rýchlo pribúdalo. Žlté pruhy po okrajoch cesty dávno zmizli pod nánosom čerstvého snehu a Darby čoraz častejšie počula, ako podvozok jej Hondy Civic zabŕdol do záveja. Znelo to ako vlhký kašeľ, zakaždým o čosi zúfalejší a naliehavejší. Pri tom poslednom sa jej v kŕčovito zovretých prstoch zatriasol volant. Ešte centimeter snehu a uviazne skoro tritisíc metrov nad morom, s takmer prázdnou nádržou a bez mobilného signálu, celkom sama, s hlavou plnou mučivých myšlienok.

Ak neráta Binga Crosbyho, ktorý práve dával posledný refrén, čo Darby oslávila poriadnym dúškom teplého Red Bullu.

ŠKRK-ŠKRK.

Celá jazda bola takáto – zahmlený pohľad krvou podliatymi, unavenými očami na kopce a biele pláne ubiehajúce za oknom. Náhlivá jazda bez prestávky. Jediné, čo dnes dostala do žalúdka, bol ibuprofén. Dokonca vo svojej izbe zabudla zhasnúť, no zbadala to, až keď odomykala auto na parkovisku pred intrákom, a to sa jej už nechcelo vracať. V hrdle zacítila príkru pachuť žalúdočnej kyseliny. Na starom (momentálne mŕtvom) iPode dookola prehrávala Pirated Schoolyard Heroes a My Chemical Romance, kedysi jej obľúbené rockové kapely. Občas okolo nej prebehli zelené tabule s názvami reštaurácií. Panorámu Boulderu naposledy zazrela v spätnom zrkadle niekedy okolo obeda, podobne o čosi neskôr hmlou zahalený Denver s letiskami plnými pristávajúcich prúdových lietadiel, a nakoniec mestečko Gypsum, ktoré ju pozdravilo spoza záclony snehových vločiek.

ŠKRK-ŠKRK.

Len čo stíchli Biele Vianoce Binga Crosbyho, ozval sa ďalší vianočný hit. Povinná jazda. Každý z nich dnes počula najmenej dva razy.

Honda nečakane prudko poskočila doľava. Red Bull, ktorý si strčila medzi stehná, jej vyšplechol na kolená. Volant zostal nehybný, s čím sa na zlomok mávnutia motýlieho krídla v žalúdku odmietla zmieriť (sleduj pôvodný smer jazdy, sleduj pôvodný smer jazdy), než sa jej skutočne podarilo dostať vozidlo opäť pod kontrolu, hore do kopca, hoci už omnoho pomalšie. Auto strácalo záber.

„Nie, nie, nie!“ Zúfalo šliapla na plyn.

Celoročné pneumatiky zabrali a vzápätí bezmocne prešmykli v kašovitej brečke, čo spôsobilo, že sa celá karoséria bezmocne zachvela. Spod kapoty sa vyvalil kúdol pary.

„No tak, Beláska… “

ŠKRK-ŠKRK.

Svojej honde hovorila Beláska, odkedy ju dostala na strednej. O čosi jemnejšie došliapla na plyn a úzkostne čakala, či tentoraz zaberie. V spätnom zrkadle zazrela dva prskajúce prúdy snehu, dokrvava sfarbené zadnými svetlami. Ozval sa rachot – Beláska znovu bruchom zadrela do záveja. Auto sa zatriaslo, nekontrolovateľne šiblo zadkom nabok a…

ŠKRK-ŠKRK

Lišta ľavého stierača sa odtrhla a oblúkom zmizla v tme. Srdce sa jej prepadlo až do žalúdka. „Dopekla!“

Vločky sa útočne lepili na ľavú stranu ničím nechráneného predného skla. Celkom stratila rýchlosť. Jej výhľad na vnútroštátnu diaľnicu číslo 7 sa razom rapídne zúžil. Bezmocne udrela do volantu, no to zúfalé zatrúbenie najskôr nikto nepočul.

Aj takto umierajú ľudia, uvedomila si a srdce sa jej pri tom zachvelo. Nebolo by to prvý raz, čo niekto uviazol v metelici, došiel mu benzín a…

Zamrzol.

Priložila si k perám plechovku s Red Bullom. Bola prázdna. Vypla rádio a naklonila sa nad sedadlo spolujazdca, aby mala aspoň nejaký výhľad na vozovku. Aké auto dnes videla naposledy? A kedy to vlastne bolo? Oranžový snežný pluh s logom cestnej údržby na dverách kabíny v pravom pruhu, z ktorého odhŕňalo zľadovatený sneh. Najmenej pred hodinou. Krátko predtým, než začalo zapadať slnko.

Jeho zhasínajúci svit viditeľne prítomný za zubatými vrcholkami hôr menil nebo na červenofialovú sinku. Zo zasnežených jedlí a smrekov zostali štrbavé siluety. Krajina okolo sa menila na jazero prízrakov a tieňov. Teplomer na tabuli pri pumpe Shell ukazoval mínus 15 °C. To bolo asi päťdesiat kilometrov predtým, teraz muselo byť omnoho chladnejšie.

Vtedy ju zazrela: zelenú tabuľu napoly pochovanú v záveji napravo od nej. Vo svetle špinavých reflektorov hondy sa k nej blížil nápis: 365 DNÍ OD POSLEDNEJ TRAGICKEJ NEHODY.

Číslo bolo zrejme neaktuálne, no nemenej desivé. Presne jeden rok. Práve dnes je to smutné výročie. Anonymná tabuľa zrazu nadobudla veľmi osobný význam, ako náhrobné kamene, ktorých odtlačky tak rada zhotovovala.

Za ňou na ňu čakala ďalšia.

ODPOČÍVADLO.

* * *

Ak ste navštívili jedno, poznáte ich všetky.

Dlhá prízemná budova (priestor pre návštevníkov, záchody, bufet s občerstvením alebo kaviarenský pult), obklopená skaliskami ošľahanými vetrom a starými jedľami. Vlajková žrď bez vlajky. Oznamovacie tabule vyrobené z kusov priečne odrezaného kmeňa stromu. Anonymné súsošie z bronzu dopoly zasypané snehom, prejav úcty daňových poplatníkov nejakému miestnemu lekárovi alebo vynálezcovi. A poloprázdne parkovisko s vozidlami, ktoré by sa dali spočítať na prstoch jednej ruky – nie je jediná, kto uviazol v metelici a rozhodol sa tu počkať, kým snežný pluh sprejazdní vozovku.

Po ceste z Boulderu minula desiatky takýchto odpočívadiel. Niektoré väčšie, iné menšie, ani jedno z nich však nebolo tak bezútešne osamelé. Nuž, práve toto, ako sa zdalo, jej na najbližšiu noc vybral osud.

ZMÁHA VÁS ÚNAVA? pýtala sa modrá tabuľa. U NÁS KÁVA ZADARMO.

Vedľa nej ďalšia, o čosi novšia, označená logom s orlom, osadená v čase Bushovej éry v rámci jeho programu za národnú bezpečnosť: SPOZOROVAL SI NIEČO? ZAVOLAJ.

Posledná tabuľa na konci príjazdovej rampy nakazovala vodičom kamiónov a karavanov zabočiť doľava a vodičom osobných áut doprava.

Darby do nej takmer vrazila.

Cez vrstvu snehu na prednom skle nič nevidela – pravý stierač nestíhal a už sa začínal zadrhávať –, a tak stiahla bočné okienko a urobila priezor. Akoby hľadela cez periskop. Ani sa nenamáhala trafiť na nejaké parkovacie miesto, čiary na asfalte prinajmenšom do marca aj tak nikto neuvidí, a zapichla Belásku vedľa akejsi sivej dodávky bez okien.

Vypla motor. Zhasla svetlá. Ticho.

Ruky sa jej triasli. Zvyšky adrenalínu po prvom šmyku. Zaťala ich v päsť, najprv pravú, potom ľavú (nádych, napočítať do päť, výdych), a tupo sa zadívala pred seba na rýchlo hrubnúcu vrstvu snehu na prednom skle. Do desiatich sekúnd zmizol aj priezor, ktorý tam odhrnula. Keď ich prešlo tridsať, bolo to, akoby uviazla pod vrstvou tmavého ľadu s vedomím, že takto dozajtra obeda do Prova v štáte Utah nedôjde. Dopekla s ETA aplikáciou, ktorá jej optimisticky tvrdila, že napriek fujavici zvládne priesmyk Backbone Pass pred polnocou a o tretej ráno si môže pokojne zdriemnuť v mestečku Vernal. Už bolo takmer osem. Aj keby šla v jednom kuse, nespala a nezastavila ani na záchod, do maminej prvej operácie to nestihne. Táto možnosť pre ňu zostáva nedostupná ako ďalší horský priesmyk, o ktorom jej nová apka na telefóne hlásila UZATVORENÝ NA NEURČITO.

Tak teda až po operácii.

Až potom.

Vnútri hondy bola tma ako vo vreci. Zo všetkých strán zasypaná snehom vyzerala ako iglu. Žmúriac v modrastom svetle svojho iPhonu zistila toto: nulový signál, baterka nabitá na deväť percent. Na displeji posledná prijatá esemeska. Prvýkrát si ju prečítala kdesi v okolí mesta Gypsum, keď spomalila pre námrazu. Plazila sa tam sotva sedemdesiatkou, takže si mohla z roztrasenej dlane prečítať: Nateraz je okej.

Nateraz. Desivá príslovka času. Hoci to zďaleka nebolo to najhoršie.

Darbina staršia sestra premýšľala v emotikonoch. Jej esemesky a posty na Twitteri sa s naliehavosťou alergika vyhýbali interpunkcii, chaotická záplava slov v zúfalej snahe sformulovať jedinú ucelenú myšlienku. Táto bola iná. Tentoraz Devon dokonca napísala slovo okej a nezabudla ani na bodku na konci vety. Tieto dva detaily sa usadili na dne Darbinho žalúdka ako kameň. Nič konkrétne, len neprehliadnuteľný náznak toho, že nech sa dole v nemocnici v Utah Valley dialo čokoľvek, ani zďaleka to nebolo okej, no zároveň sa to nedalo vyjadriť symbolmi na klávesnici mobilu.

Tri hlúpe slová.

Nateraz je okej.

A ona, Darby, neúspešná druhorodená dcéra, trčí na opustenom odpočívadle kúsok pod najvyšším bodom priesmyku Backbone Pass, lebo si trúfla prejsť Skalnatými vrchmi a poraziť snehový armagedon, pričom, samozrejme, zlyhala. Kilometre nad úrovňou mora, zasypaná snehom v maličkej Honde Civic z deväťdesiateho štvrtého, s nanič stieračmi, bez signálu a s takmer vybitou baterkou mobilu, s textom tajomnej esemesky pred očami.

Mama je nateraz okej. Ako má vedieť, čo to, dopekla, znamená?

Smrť ju od detstva fascinovala. Keďže ju na vlastnej koži dosiaľ nezažila, starí rodičia ešte žili, zostávala pre ňu abstraktným pojmom, niečím, čo možno skúmať a objavovať ako turistickú atrakciu. Svedčila o tom aj jej nezvyčajná záľuba, zhotovovanie odtlačkov náhrobných kameňov. Lepiacou páskou starostlivo prilepila na chladný náhrobok hárok ryžového papiera a pomaly po ňom šúchala uhlíkom alebo voskovou pastelkou dovtedy, kým sa na ňom neobjavil detailný negatív všetkého, čo na ňom bolo vyryté. Boli krásne. Jej súkromná zbierka ich obsahovala celé stovky. Tie najkrajšie si dala zarámovať. Náhrobky neznámych ľudí. Aj tých slávnejších. Minulé leto dokonca tajne preliezla plot, aby získala odtlačok náhrobku Buffalo Billa v Denveri. Asi si myslela, že toto jej malé osobné čudáctvo, táto tak trochu detinská fascinácia smrťou ju lepšie pripraví na to, keď sa s ňou raz stretne naozaj.

Nestalo sa.

Niekoľko nekonečných minút sedela bez pohnutia v tmavom aute a opakovane čítala Devoninu esemesku. Bolo jej jasné, že ak zostane vnútri tejto studenej krypty s vlastnými myšlienkami, znovu sa rozplače, ako to za posledných dvadsaťštyri hodín urobila už veľakrát. Nemôže si to dovoliť. Nemôže si dovoliť znovu sa prepadnúť do bahna ľútosti, ako

Beláska ponárajúca sa čoraz hlbšie do záveja ťažkého, mokrého snehu, na míle ďaleko od akejkoľvek ľudskej pomoci. Ak by sa tomu čo len na chvíľu poddala, v momente by ju to pochovalo.

Nádych. Počítať do päť. Výdych.

Nesmie sa prestať hýbať.

Strčila iPhone do vrecka, odopla bezpečnostný pás a na mikinu s univerzitným logom BOULDER ART WALK si prehodila vetrovku. Zostávalo jej len dúfať, že okrem kávy bude v tejto zastrčenej diere Wi-Fi.

* * *

Len čo za sebou zavrela dvere, obrátila sa na prvého človeka, ktorého tam zbadala, a ten kývol hlavou k lacnému laminátovanému odkazu z počítača: Wi-Fi pre našich hostí, vďaka láskavej podpore spoločnosti RoadConnect!

Zostal jej stáť za chrbtom. „Len… uhm, platí sa za to.“

„To nič, zaplatím.“

„Je to dosť drahé.“

„Aj tak.“

„Pozri,“ kývol hlavu k oznamu. „až 3,95 dolára za každých desať minút…“

„Potrebujem si zavolať.“

„Koľko ti to bude trvať?“

„Neviem.“

„Lebo ak to bude viac než dvadsať minút, výhodnejšie je vybaviť si u nich mesačný paušál, cez ktorý to vychádza iba desať dolárov a…“

„Dofrasa, fakt je to v pohode.“

Nemala v úmysle tak vybehnúť. Veď si toho chlapíka v sterilnom svetle neónok ani poriadne neobzrela – niečo po päťdesiatke, žltá bunda značky Carhartt, náušnica a prešedivená briadka. Vyzeral ako pirát so smutnými očami. V duchu si pripomenula, že tu pravdepodobne uviazol rovnako nedobrovoľne ako ona a len jej chce pomôcť.

Nakoniec sa ukázalo, že sa jej iPhone na tú wifinu pripojiť nedá. Nevzdávala to však a trpezlivo čakala s prstom na obrazovke.

Nič.

Chlapík sa vrátil na miesto. „Karma, čo?“ Ignorovala ho.

Cez deň to tu zrejme fungovalo ako normálna kaviareň. V tejto nočnej hodine však miesto pripomínalo skôr autobusovú stanicu plnú chladného, dotieravého svetla, no inak opustenú a prázdnu. Kaviarenský kút (Espresso Peak) od zvyšku miestnosti oddeľovala bezpečnostná mreža, za ktorou stáli dva veľké kávovary s analógovými tlačidlami a so zájdenými mriežkami. V sklenenom boxe obschnuté pečivo. Na čiernej tabuli rukou písané menu s niekoľkými druhmi predražených koktailov.

Priestor pre návštevníkov bola jediná miestnosť, obdĺžnik kopírujúci hrebeň strechy, na konci záchody. Uprostred veľký stôl s drevenými stoličkami, pri stenách drevené lavičky. Vedľa kaviarenského pultu stál predajný automat a vedľa vchodových dverí stojan s turistickými brožúrami. Stiesnený pocit umocňoval prenikavý zápach dezinfekčného prostriedku.

A čo tá sľubovaná káva zadarmo? Na mramorovom pulte kaviarenského kúta stáli do seba nastrkané plastové poháre a obrúsky, vedľa nich dve veľké termosky, jedna označená ako COFEE, druhá COCO.

Niekto tu jednoznačne nemá ani šajnu o pravopise.

Všimla si, že kamenný obklad pultu bol pri zemi popraskaný. Stačilo by poriadnejšie kopnúť a odvalil by sa z neho poriadny kus skaly. Táto skutočnosť okamžite zaujala malú, no veľmi asertívnu časť Darbinho mozgu s obsesívno-kompulzívnymi tendenciami, takže mala naliehavú potrebu ustavične sa k nej vracať ako k nalomenému nechtu.

V pozadí začula tlmený hukot, čosi ako šuchot hmyzích krídel, a napadlo jej, že asi vypadla elektrina a celé to tu beží zo záložného zdroja. Možno preto ani Wi-Fi nefunguje. Obrátila sa k neznámemu s briadkou. „Nevideli ste tu náhodou telefónny automat?“

Muž k nej lenivo zodvihol oči – aha, tak ty si ešte tu? – a bez slova pokrútil hlavou.

„Máte signál?“ pýtala sa ďalej.

„Od White Bendu ani čiarka.“

Prepadla ju beznádej. Mapa na stene tvrdila, že miesto, na ktorom sa nachádza, sa nazýva Wanapa (v jazyku miestneho kmeňa Paiute čosi ako Malý diabol). Tridsať kilometrov ďalej na sever malo byť ďalšie odpočívadlo – Wanapani, Veľký diabol – a o ďalších dvadsať dole pod hrebeňom mestečko White Bend. Ale dnes v noci, uprostred snehového armagedonu, snehovej apokalypsy či útoku snehovej Godzilly, ako to, čo sa vonku dialo, tvorivo nazývali v správach, to mohlo byť pokojne na Marse.

„Vonku som ho chytil,“ ozval sa iný mužský hlas spoza jej chrbta.

Darby sa otočila. Chlap sa opieral sa o dvere s rukou na kľučke. Musela prejsť tesne popri ňom, keď vchádzala. (Ako som si ho mohla nevšimnúť?) Vysoký, široké plecia, o rok, najviac o dva roky starší od nej. Pokojne mohol patriť k chalanom z Alpha Sig, s ktorými chodievali na večierky jej kamošky z krúžku, s tmavými, dozadu sčesanými vlasmi, v zelenej North Face bunde a s plachým úsmevom. „Hoci aj tam som to vytiahol len na jednu čiarku a iba na pár minút,“ dodal.

„Mám T-Mobile.“

„Aj ja. Kde ho chytáš?“

„Vonku, pri sochách.“

Prikývla. Len aby jej vydržala batéria. „Nevieš… neviete niekto, kedy sem dorazí pluh?“

Obaja pokrútili hlavou. Darby sa začala cítiť medzi nimi nepríjemne, stále musela otáčať hlavu od jedného k druhému.

„Podľa mňa aj oni stratili spojenie. Už nevysielajú ani snehové správy,“ prehodil starší z nich a kývol hlavou k starej škatuli na kraji kaviarenského pultu za bezpečnostnou mriežkou, ktorej možno niekedy v deväťdesiatych rokoch minulého storočia hovorili AM/FM rádio. Až teraz si uvedomila, že ten divný tlmený hukot pripomínajúci nálet kobyliek vychádza práve odtiaľ. „Keď som sem prišiel, normálne každých tridsať sekúnd vysielali dopravné správy a predpoveď počasia zo satelitu,“ dodal. „Ale potom to seklo. Asi zasnežilo vysielač alebo čo.“

Prestrčila ruku na druhú stranu bezpečnostnej mreže a posunula anténu, čím sa nejasný hukot posunul do inej tóniny.

„Aj tak lepšie než Bing Crosby.“

„Kto je Bing Crosby?“ spýtal sa mladík.

„Ten z Beatles,“ uškrnul sa starší.

„Aha.“

Darby bol hneď omnoho sympatickejší a prišlo jej ľúto, že naňho tak vybehla.

„Veľa toho o hudbe neviem,“ priznal mladík.

„To teda nie.“

Na stole si všimla balíček obchytaných kariet. Asi si krátili čas. Dvaja celkom neznámi ľudia, ktorí uviazli na odpočívadle uprostred hôr v metelici.

Na záchode ktosi spláchol.

Traja, opravila sa v duchu.

Mobil si zastrčila do zadného vrecka nohavíc. Bolo jej nepríjemné, ako sa tí dvaja neznámi muži na ňu ďalej uprene dívajú. Jeden spredu, druhý zozadu.

„Volám sa Ed,“ povedal ten starší.

„Ashley,“ predstavil sa mladší.

Darby nemo prikývla, no svoje meno nevyslovila. Pretisla sa popri mladíkovi cez vchodové dvere späť von do mrazu a rýchlo si zastrčila obe dlane do vreciek bundy. Neobťažovala sa zatvoriť dvere, no kým sa za ňou zabuchli, počula, ako ten starší hovorí mladšiemu: „Počkať, Ashley? Nie je to dievčenské meno?“

Mladík zaúpel: „Jasné, že nie, len…“ BUCH.

Svet pohltili tiene. Slnko dávno zapadlo. Vo svetle jedinej žiarovky nad vchodom centra, osadenej v obrovskom plechovom tienidle, sa padajúce snehové vločky oranžovo ligotali. Sneženie trochu ustalo, na pozadí hustnúceho súmraku sa dali rozoznať zubaté vrcholky vzdialených hôr. Ostré skalnaté výčnelky vykúkajúce spoza vrcholcov stromov.

Pritiahla si golier bundy až ku krku a striasla sa.

Sochy, ktoré spomenul mladík – Ashley –, stáli južne od budovy. Musela teda prejsť popri vlajkovej žrdi a naprieč miestom, ktoré v lepšom počasí slúžilo na pikniky. Sotva kúsok od značky, ktorú pri príchode takmer zrútila. Z miesta, kde stála, videla len nejasné obrysy zasypané snehom.

„Hej.“ Otočila sa.

Ashley. Nechal dvere, aby sa za ním samy zabuchli, a pustil sa za ňou, v hlbokom snehu vysoko dvíhal nohy. „Tam… signál som chytil len na jednom mieste, ledva čiarku. Na esemesku by to malo stačiť.“

„To by bolo super.“

Zazipsoval si bundu. „Ukážem ti ho.“

Kráčali v jeho starých šľapajach, dopoly zasypaných novým snehom. Napadlo jej, ako dlho tu už vlastne trčí, ale nespýtala sa ho.

Až keď sa vzdialili od budovy odpočívadla, uvedomila si, že stojí na okraji kamenného zrázu. Za zadnou stenou (tam, kde boli záchody) vrcholky stromov naznačovali prudké klesanie. V šere nevidela, kde presne sa začína. Všetky obrysy deformovala hrubá vrstva snehu. Jediný chybný krok sa mohol stať osudným. Ešte aj stromy sa tu hore tvárili nevľúdne, konáre douglaských jedlí znetvorené neľútostným vetrom trčali proti temnejúcemu nebu ako pokrútené pazúry.

„Vďaka,“ hlesla Darby.

Ashley ju nepočul. Plahočil sa pred ňou po pás v snehu, nemotorne rukami udržiaval rovnováhu. Tu, mimo chodníka, bol sneh hlbší. Conversy mala dávno premočené. Ak tu zostane príliš dlho, odmrznú jej prsty na nohách.

„Hovoria ti Ashley?“ spýtala sa.

„Uhm.“

„Nie napríklad Ash?“

„Prečo?“

„Len tak sa pýtam.“

Ponad plece sa obzrela späť k budove. V jantárovom svetle jediného okna zazrela akúsi postavu. Pozorovala ich spoza zamrznutého skla. Nedalo sa povedať, či to bol ten starší muž (Ed), alebo osoba, ktorú dosiaľ nestretla.

„Ashley nie je iba dievčenské meno,“ zanovito zopakoval.

„Je to absolútne normálne mužské meno.“

„Uhm, jasné.“

„Ako Ashley Wilkes v Odviate vetrom.“

„Presne na toho som myslela,“ zaklamala Darby a v duchu na tou nevinnou lžou mávla rukou. Napriek tomu kdesi hlboko, v ostražitej časti jej mozgu, ktorá ju za nijakých okolností neopúšťala, zablikala varovná kontrolka: pozná ten storočný film pre pamätníkov, ale o Beatles nemá ani šajnu?

„Alebo Ashley Johnson,“ pokračoval. „Svetoznámy hráč ragby.“

„Toho si si vymyslel, však.“

„Nevymyslel.“ Ukázal do diaľky. „Aha! Tamto je Melanie’s Peak.“

„Čože?“

„Melanie’s Peak.“ Zrozpačitel. „Trčím tu celú večnosť, takže som stihol prečítať všetko, čo som tam dnu našiel. Vidíš tú obrovskú horu tam vzadu? Akýsi chlapík ju vraj pomenoval po svojej žene.“

„Romantické.“

„Možno. Ak tým nechcel naznačiť, že bola chladná a neprístupná.“

Darby sa nevdojak zasmiala.

Konečne došli na miesto. Naozaj tu stáli sochy. Celé osrienené súsošie. Kdesi hlboko pod snehom iste bola plaketa, ktorá vysvetľovala jeho existenciu. Zdalo sa, že predstavuje hrajúce sa deti. Skákajúce, jašiace sa deti zaliate do bronzu a zakliate do ľadu.

Ashley ukázal na jednu zo sôch, ktorá zvierala bejzbalovú pálku. „Tam. Pri tom malom pálkarovi.“

„Tu?“

„Áno. Tam sa mi podarilo chytiť signál.“

„Vďaka.“

„Chceš…“ zasekol sa uprostred vety, s rukami zastrčenými vo vreckách. „Mám tu na teba počkať?“

Ticho.

„Chápeš. Keby náhodou…“

„Nie.“ Darby sa usmiala a myslela to úprimne. „Zvládnem to. Ďakujem.“

„Dúfal som, že to povieš. Neviem sa dočkať, kedy budem zasa v teple.“ Hodil na ňu ten svoj nedbalý úsmev a zamieril späť k oranžovému svetlu. Po chvíli jej znova zamával cez plece. „Aby si tu s tými desivými deckami nezmrzla.“

„Neboj.“

Neuvedomila si, aký strašidelný je to pocit, kým so súsoším nezostala sama. Tým deťom totiž chýbali kusy tiel. Spomenula si, že podobný umelecký štýl už kdesi videla. Sochár nedbalo pozváral nahrubo opracované kusy bronzu, zvary a medzery medzi jednotlivými dielmi zostali viditeľné, no v tme jej predstavivosť pracovala na plné obrátky. Chlapec po jej ľavici, ten, ktorý sa oháňal bejzbalovou pálkou a vedľa ktorého vraj Ashley chytil signál, mal obnaženú polovicu hrudného koša. Ostatné deti mávali tenkými zdeformovanými pažami, na ktorých im chýbali kusy mäsa. Ako smutné zhromaždenie dotrhaných obetí útoku rozbesneného pitbula.

Ako ich to Ashley nazval? Desivé decká?

Bol od nej asi na šesť metrov, tmavá silueta proti oranžovému svetlu nad vchodom do budovy, keď za ním zavolala:

„Hej! Počkaj!“ Zastal a otočil sa.

„Darby,“ zavolala. „Volám sa Darby.“ Usmial sa.

Ďakujem, že si mi pomohol, chcela dodať. Ďakujem, že si ku mne taký milý, k celkom cudziemu človeku. Vnímala tie slová v mysli, ale nevedela ich vysloviť. Prchavá chvíľa pominula, sklopil oči, stratili kontakt.

Ďakujem, Ashley.

Kráčal ďalej.

Zrazu znovu zastal, akoby sa zamyslel, a nahlas odvetil:

„Ale vieš, že Darby je v podstate chlapčenské meno, však?“ Zasmiala sa.

Pár sekúnd sa za ním dívala, potom sa oprela o rameno chlapca s bejzbalovou pálkou zamrznutou uprostred pohybu a podržala iPhone proti nebu a padajúcim vločkám. Prižmúrenými očami úzkostne sledovala ľavý horný roh displeja.

Bez signálu.

Čakala. Sama uprostred noci. Pravý horný roh hlásal, že jej zostáva šesť percent baterky. Nabíjačku zabudla v zásuvke v intráku. Tristo kilometrov odtiaľto.

„Prosím,“ naliehavo šepkala do tmy. „Bože, prosím…“

Nič. Pomedzi drkotajúce zuby vypustila kúdol pary a znovu si prečítala sestrinu esemesku: Nateraz je okej.

Okej. Najotrasnejšie slovo, aké pozná. Totálne bezobsažné. Pokojne mohlo znamenať, že mama Maya je na tom oveľa lepšie. Alebo že jej je, naopak, horšie, a aj to, že je… nuž, jednoducho okej.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

SÚMRAK