Anne Frasierová BODY READER

Copyright © 2016 by Theresa Weir

This edition is made possible under a license arrangement

originating with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © 2018 by Katarína Kvoriaková

Jacket design © 2018 by Damon Freeman

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Body Reader (Thomas & Mercer,

Seattle 2016) preložila Katarína Kvoriaková.

Redigovali Barbora Kráľová a Alena Dzvoníková.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018

ako svoju 5 731. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-6286-7

Príbehy pretrvávajú v tvárach mŕtvych.

1. KAPITOLA

Jedného dňa prestala kričať.

V ten istý deň prestala rozmýšľať o svete za stenami cely bez okien. Už viac neexistoval. Aspoň nie pre ňu. Jej svet teraz tvorili len taniere s jedlom, ktoré prichádzali v nepravidelných intervaloch. Jedla v úplnej tme bez možnosti vidieť, čo vkladá do úst, a jej chuťové poháriky to už ani nedokázali rozlíšiť.

Život sa scvrkol na zvuky jeho krokov na schodoch. Načúvala, ako šuchce nohami po betónovej podlahe a čakala na jeho hlas. Bože dobrý, začala sa tešiť na jeho hlas a návštevy. Hocičo bolo lepšie než to ticho v hlave.

Niekedy ju vytiahol z cely, z temnoty. Žmurkala pri oslepujúcej žiare jedinej žiarovky, ktorá visela zo stropu v pivnici. Keď sa pokúšala rozprávať, drsným, neznámym a prázdnym hlasom, jednu jej vrazil.

A to bolo v poriadku.

Dnes ju zaviedol k odtoku v rohu pivnice, pokrútil kohútikom a namieril hubicu na jej nahé telo. Ostriekal ju ľadovou vodou.

No ani vtedy nekričala. Už sa nakričala dosť.

„Si nechutná.“

Aj s tým rátala. Možno preto sa jej prestal dotýkať. Nechutná je fajn.

Keď ju dosprchoval a odkladal hadicu, prudko sa triasla od zimy – chvela sa. Zaujímavé, pomyslela si nezúčastnene.

„No poďme. Nazad do cely.“

Spočiatku sa pokúšala udržať si nejakú predstavu o sebe. Chvíľu sa snažila pripomínať si, kým je. Usilovala sa spomenúť si na farbu svojich vlasov a obrys tváre. No nakoniec to vzdala. Teraz mala takýto život a na vlasoch či tvári nezáležalo. Keď prestanete po čomkoľvek túžiť, prežitie sa stáva jednoduchým. Keď sa vzdáte a prijmete svoj osud, existencia sa stáva znesiteľnou, pretože ani jeden deň neprináša úľavu od nekonečnej nočnej mory.

V cele sa schúlila do klbka na zemi. Ako sa stále triasla, pritiahla si kolená k hrudi.

Teraz zamkne dvere.

„Môžete chvíľu zostať?“ spýtala sa hlasom tenkým ako vlákno. „Porozprávať sa so mnou?“

Zízal na ňu. Neupravená brada. Kruté, no predsa znepokojené oči. Rozstrapatené hnedé vlasy. Nerozmýšľal nad ňou. Stala sa nepríjemnou povinnosťou – sukou, o ktorej si želal, aby si ju nikdy nezaobstaral, lebo teraz ju musí kŕmiť. Keď si vôbec spomenul, že ju má nakŕmiť.

Žiarovka za ním zablikala, potom zhasla, celý dom stíchol. Zahrešil do tmy.

Tma ako vo vreci, no s temnotou sa skamarátila. Vo svete bez zraku sa jej vycibril sluch. Zvykla si hľadieť skrz tmu, aby si v myšlienkach predstavila okolie, vybavila si vzdialenosť stien a výšku stropu.

Vo chvíli, keď vypadlo svetlo, pocítila niečo zvláštne, niečo, čo už nepocítila veľmi dávno.

Nádej.

Vedela, koľko priestoru zaberal. Poznala jeho výšku a váhu. Poznala jeho mozole na rukách a dlhú, širokú jazvu na bruchu. Poznala obvod jeho bicepsov aj ako mu dych smrdí po cigaretách a pive.

Čudné, že rozmýšľala o úteku, keď sa už dávno vzdala. No možno len vyčkávala. Podvedome čakala na správny okamih, na čas, keď vesmír nakloní váhy v jej prospech. Na sekundu, keď získa výhodu.

A ona v tme videla.

Nešlo o žiadnu tajomnú schopnosť. Bola skôr ako krt, čo strávil celý život v úplnej tme. Po čase jej tma prestala prekážať.

Na ľavom boku nosil paralyzátor. Neznámy model, ale toľkokrát ho na ňu použil, až o ňom vedela prvé aj posledné. V temnote, v tej najtemnejšej tme, si jej myseľ vypočítala vzdialenosť, vyskočila na nohy a vrhla sa vpred. Rukou rozopla obal a vytiahla prístroj.

Stlačila tlačidlo. Zbraň sa spustila a zabzučala. Na tvári zacítila závan vzduchu, ako po nej chniapal.

Zamierila na miesto, kde dúfala, že nájde jeho hruď, ako keď niekto tasí meč. Paralyzátor sa zachytil a chlapovi sa z hrdla vydral pridusený klokot, keď dopadol na zem a zmietal sa v kŕčoch pri jej nohách.

Prešmykla sa popri ňom. Nemotorne sa pohybovala vpred, až kým sa nedotkla zábradlia a drevených schodov, ktoré viedli na prízemie.

Celé dni a mesiace načúvala jeho krokom na podlahe nad hlavou, počula, ako si odopínal puzdro a ako následne o stôl buchla zbraň.

S natiahnutými rukami sa naslepo potkýnala po schodoch. V kuchyni prsty šmátrali po stole, kým nenašli, čo hľadali.

Pustila paralyzátor, otvorila puzdro a vytiahla zbraň. Podľa váhy a tvaru súdila, že ide o štandardnú policajnú zbraň, kaliber 40, Smith&Wesson.

Na schodoch za ňou sa ozývali kroky.

Nemala čas skontrolovať zásobník. Chytila zbraň do oboch rúk. Naťahovala uši za zvukom pohybu, ktorý sa k nej niesol zdola. Počula čosi ako šuchot kraba a zúrivé dychčanie. Cítila, ako sa za ňou ženie zúrivosť.

Vystrelila. Trikrát. Zakaždým, keď potiahla kohútik, vykresala v tme iskru, keď sa horúce, prázdne nábojnice odrážali od jej bosých nôh a vôňa pušného prachu jej zaplnila nozdry.

Zachrčal a jeho telo sa zrútilo dolu schodmi.

Tak, a teraz môžem ísť domov.

Otočila sa, nahmatala cestu k zadným dverám a otvorila ich.

Zima.

Zimu teda nečakala. Studený vzduch jej vyrazil dych.

Mala sto chutí utekať, no namiesto toho sa prinútila vrátiť sa do kuchyne. Vedľa dverí pohľadala vešiak na kabáty, kde našla ťažkú plátennú bundu. Natiahla si ju na nahé telo, zazipsovala od kolien až po krk, potom vybrala pletenú čiapku z jedného z hlbokých vreciek a natiahla si ju na mokré vlasy. Všetko voňalo ako on a zaplavila ju nečakaná vlna zármutku. Spravila správnu vec, keď ho zabila?

Strčila nohy do priveľkých topánok, zbraň vopchala do vrecka, rozbehla sa z budovy a už sa neobzrela späť.

Domov.

K inému mužovi, na ktorého meno si nevie spomenúť.

Jeho tvár. Tvár si pamätala, a tiež dotyk a úsmev.

Domy, ktoré míňala, stáli v tme a dokonca ani pouličné svetlá nesvietili. Žiadne hviezdy. Ani mesiac. Výpadok prúdu – vysvetlenie prišlo z jej starého života.

Vliekla nohy tak, aby sa jej nevyzuli čižmy. Od zimy si ich takmer necítila, bolo jej to jedno. Mala dobrý pocit.

Ako sa k nej zozadu priblížilo auto, jeho predné svetlá osvetlili snehom zaviatu ulicu. Pritiahla si kabát tesnejšie k telu a kráčala ďalej.

Keď auto zastalo na križovatke, uvedomila si, že je to taxík.

Rozbehla sa, dostihla ho, otvorila zadné dvere a vkĺzla dnu. Vtedy sa zarazila. Niektorým veciam zo starého života stále rozumela. Vedela, že by mala nejako kontaktovať políciu. Uvažovala, že povie mužovi za volantom o svojom úteku, ale akosi sa jej nechcelo ho do toho zaťahovať, nechcela sa mu zdôverovať. Myslela len na to, ako sa dostať domov. Vodič pridusene zavrčal, letmo sa obzrel a okríkol ju: „Tak to nie! Dočerta! Von! Vypadni! Socky nevozím!“

To bola tá posledná vec, čo mala v pláne, vypadnúť z taxíka. V žiadnom prípade nemieni vypadnúť.

„Nie som socka, mám domov. Presne tam ideme.“

Jej hlas znel v aute divne. Tak veľmi sa líšil od toho z pivnice, z jej cely, keď sa rozprávala sama so sebou. Tento bol prázdny. V taxíku mohla takmer pozorovať, ako sa zvukové vlny odrážajú od interiéru a zachytila ozvenu vlastného zvučného hlasu, hoci drsného a zachrípnutého. Cela bola odhlučnená a tu v aute akoby nič netlmilo žiadny z jej zmyslov. Keď nad tým uvažovala, pripadalo jej to takmer neznesiteľné. Vážne. Ako to ľudia vôbec vydržia? Vibrácie sveta. Pachy. Dotyk sedadla na zadnej strane nôh. Lepkavé, kadekto sa ho už chytal. Z vonného stromčeka, ktorý visel zo spätného zrkadla, ju pálili pľúca a slzili jej oči.

Z bundy vytiahla zbraň a namierila na muža.

„Choď.“ Nadiktovala mu adresu. Napadla jej okamžite. Zrazu sa jej zjavila v hlave, akoby ju niekomu spomínala len včera.

Vyrazil.

Keď jej zrak padol na dvojpodlažný dom, oči ju štípali a hrdlo jej znovu zovrelo, tentoraz od šťastia a úľavy. Bude tam a vezme ju do náručia, silno ju stisne. Možno sa aj rozplače a ona ho bude tíšiť. Potom sa znovu nadlho objímu, nato jej navarí niečo pod zub a celý čas sa na ňu bude šťastne a s láskou pozerať.

Privolala si tento sen, pretože to spravila už toľkokrát. Takmer každý deň si ho premietala v hlave ako film, často s drobnými obmenami, ale v podstate stále rovnaký.

Šofér zastavil uprostred ulice. V jej vymyslenom filme sa nikdy nezjavil taxík, takže teraz nevedela, čo sa stane ďalej. Vystúpila, uvažovala pritom, že mu navrhne, nech jej pošle účet. No taxík zdúchol až zapískali pneumatiky. V tej sekunde prestal pre ňu existovať.

Priamo pred ňou sa týčil dom a ona stála na ceste, ktorá doň viedla. Tmavý obrys v rade budov.

Domov.

Je také čudné, kráčať po známom chodníčku, známymi krokmi, na známu verandu. Najprv vyskúšala kľučku, potom zaklopala. Dvere sa otvorili, svetlo sviečky ožiarilo tváre muža a ženy.

Vtedy si spomenula na jeho meno.

Eric.

Očakávala, že ju spozná. Čakala, že sa začne odohrávať scéna tak, ako si ju vždy predstavovala. On však nepovedal nič, len tam stál s otázkou v očiach.

„To som ja,“ ozvala sa napokon, akoby to malo vysvetliť všetko. A aj to malo všetko vysvetliť.

V otvorenom priestore jej hlas znel ešte zvláštnejšie. Akoby jej slová mohli len tak uniknúť do studeného vzduchu. Takéto niečo musí prežívať mimozemšťan, keď sa prvýkrát ocitne na Zemi.

Zdalo sa, že na ňu zízal niekoľko minút. Jeho výraz sa postupne menil, jedna emócia striedala druhú, až sa mu na tvári usídlil šok.

Mimovoľne sa dotkla dlhého prameňa mokrých vlasov.

Po prvýkrát po mesiacoch uvažovala, ako asi vyzerá.

„Jude?“ hlesol neveriacky.

Jude, tak ju ľudia kedysi volali. Zabudla. Aké hlúpe je zabudnúť.

Písmená vytvorili vo vzduchu jej meno a spolu s nimi začula šepot dní, na ktoré sa upla, dní, ktoré jej pomohli vydržať. Dni naplnené slnečným svitom a kaviarňami a kávou latte, čo spolu popíjali za nedeľných rán, keď sa vymotali spomedzi perín a láskania.

„Som doma,“ vysvetľovala samozrejmé. Bola preč a teraz sa vrátila.

Zdvihol zrak na ženu po svojom boku.

Počas tých dlhých týždňov a mesiacov v suteréne sa naučila odčítať z tela. Jeho návštevy znamenali pre ňu jediné podnety v živote, a preto sa ľahko naučila rozoznávať rôzne signály, od žmurknutia cez dýchanie, až po každé naklonenie hlavy. A teraz, v tomto okamihu, si prečítala muža pred sebou – nielen jeho výraz, ale čosi viac, čosi v jeho bunkách. Vtedy pochopila, že film, ktorý si tak dlho premietala v hlave zostane fikciou.

Tvoria pár.

Táto žena pravdepodobne spávala v Judinej posteli a možno dokonca nosila jej oblečenie.

„Rýchlo si si našiel náhradu,“ povedala Jude. Keby sa na to pripravila, mohla prísť aj s lepším prejavom.

Otvoril ústa a znovu ich zavrel. Nakoniec sa z neho vydralo: „Bola si preč tri roky.“

Zažmurkala a v mysli sa vrátila do svojej cely. Povedala by, že tri mesiace, nie roky. Klame. Má novú priateľku, tak sa snaží zakryť svoju zradu. „Nie,“ krútila hlavou. Prerušovaný pohyb, jediné roztrasené odmietavé slovo, a pochopila, že on má pravdu a ona sa mýli.

Vo svetle sviečky mu v očiach zazrela smútok. Slzy.

„Áno.“

Vždy to bol dobrý, citlivý partner. Spomenula si. „Ako dlho si na mňa čakal?“

Teraz vyzeral zahanbene. Vyzeral, akoby sa už-už šiel rozplakať. To nechcela vidieť.

„Rok,“ hlesol.

Nezniesla jeho smútok, pokúšala sa ho utešiť: „To nič.“ Potom dodala bez príkras: „Aj tak nechcem, aby sa ma niekto niekedy dotýkal.“

Význam jej slov ním otriasol ešte viac. „Och, Jude, to mi je ľúto.“

Vtedy mu zbadala na tvári viac než smútok. Kedysi na ňu upieral zrak plný lásky, teraz na ňu hľadel s ľútosťou a odporom.

Ľútosť by ešte zniesla, ale odpor nie.

„Dnes v noci som zabila človeka,“ oznámila mu. „Zabila som ho, aby som sa mohla vrátiť k tebe.“ Potom sa otočila a ušla.

Milenec s menom, na ktoré si len pred chvíľou spomenula, na ňu volal, ale ona šla ďalej. Späť do temnoty. A na okamih jej napadlo, že by sa chcela vrátiť do pivnice, do cely, k mŕtvole, ktorú odrazu zatúžila nemať na svedomí.

Teraz už mohla ísť len na jediné miesto. Jediné ďalšie miesto, kde sa cítila ako doma. Primkla sa k predurčenému vzorcu, zabočila za roh a zamierila do centra na minneapolské policajné oddelenie.

2. KAPITOLA

„Je tu dáka ženská, čo tu vraj pracuje.“ Dôstojníčka Myra Nettlesová stála vo dverách oddelenia vrážd minneapolskej polície. „Snažila sa dostať cez recepciu.“

Detektív Uriah Ashby nemal čas zaoberať sa nejakou bláznivou ženskou. Vonku zúrila apokalypsa. Rozdávať ľuďom príkazy nepatrilo medzi jeho právomoci, ale šéfka Vivian Ortegová ho poverila velením, kým každý dostupný policajt sa hnal do ulíc. „To by ste mali zvládnuť,“ oznámil Nettlesovej.

Naskočilo pohotovostné svetlo, rovnako, ako naskakovalo počas predchádzajúcich výpadkov prúdu v meste. Výpadky začali asi pred rokom, keď hlavná rozvodňa vybuchla a zhorela. Mestu tak zostalo o jeden zdroj energie menej. Následky postihli mesto do hĺbky aj do šírky, zaťaženie zvyšných rozvodní bolo priveľké, takže výpadky sa opakovali. A každý priam vyzýval k rabovaniu a plieneniu. Podobné správanie sa za posledné roky dalo pozorovať po celej krajine. Najhoršie následky zažíval New York počas výpadkov v roku 1977 a len nedávno si to zakúsil aj New Orleans po Katrine. Tma priala zločincom. Minneapolis sa z toho ešte nedostal. Neočakávalo sa, že novú rozvodňu by mohli vybudovať a spustiť, skôr ako o šesť mesiacov.

„Tvrdí, že sa volá Jude Fontainová.“

Nová informácia vzbudila jeho pozornosť. „Fontainová?

Určite?“

Pokrčila plecami: „Len odovzdávam správy.“

„Priveďte mi ju.“

Keď sa Myra vrátila so ženou v pätách, dodala: „Mala pri sebe zbraň Smith & Wesson.“

Uriah sa s Fontainovou nikdy nestretol. Videl však fotky a dosť správ v médiách, aby vedel, že osoba stojaca pred ním určite nemohla byť zmiznutou detektívkou, ktorú pokladali za mŕtvu. „Toto nie je detektívka Fontainová,“ vyhlásil Uriah.

Fontainová by mala byť asi v jeho veku, okolo tridsaťpäťky. Žena pred ním bola podstatne staršia a vlasy mala biele, nie hnedé.

Takže bezdomovkyňa. Niekto s labilným duševným zdravím, a keďže sa ten niekto pokúšal dostať do budovy ozbrojený… „Dajte ju do cely predbežného zadržania,“ rozkázal.

„Zožeňte jej jedlo a prikrývku. Vyriešim to neskôr.“ Až po ďalšom vyšetrovaní zistí, či ju treba zatknúť a či Hennepinská okresná väznica mala miesto – novinka pre mesto, sprievodný jav vypnutia prúdu. Viac ako polovica ľudí vo väzbe by potrebovala skôr psychiatrickú starostlivosť než väzenie, ale pred rokom zavreli psychiatrickú liečebňu, takže smola.

Myra stiahla žene ruky za chrbát a nasadila jej putá. Tá si to ani nevšimla, zízala na Uriaha. „Vy ste ma nahradili?“ ozvala sa.

Uriah prstom naznačil Myre, aby ju odviedla. Vonku má dosť nepríčetných šialencov, s ktorými sa treba porátať. Prichádzali správy, že okolité štvrte horeli intenzívnejšie, než požiarnici zvládali. Otázka znela, ktoré domy nechať zhorieť do tla. Tento príbeh už poznal pridobre.

„Počkajte!“ Bolo všeobecne známe, že obete únosov, rukojemníci, sa mohli dramaticky zmeniť. Po návrate do civilizácie sa na seba nepodobali a občas ich nespoznávali ani členovia rodiny. „Priveďte ju naspäť.“

Myra sa so ženou vrátila a postrčila ju vpred.

„Ukážte mi váš stôl,“ požiadal ju Uriah.

Predupala popri ňom v čižmách, ktoré ťahala za sebou. Veliteľka mala v pracovni súkromie, aspoň natoľko, nakoľko to dovoľovala presklená stena. Zvyšok oddelenia pracoval za stolmi roztrúsenými po miestnosti. Otvorený priestor bez priehradiek. Počas slnečných dní sa sem svetlo vlievalo z okien s výhľadom na ulice mesta a ak mal niekto cit pre zeleň, rastlinám sa tam dobre darilo. Pár dôstojníkov dokonca pestovalo bylinky pozdĺž typicky zoradených zarámovaných fotiek.

Kývla hlavou k upratanému stolu bez fotiek a rámov a povedala: „Grant Vang, môj partner.“ Kývla iným smerom:

„Jenny Carlislová,“ pokračovala a zastala: „Presne tam.“

Stôl patril detektívke Caroline McIntoshovej. Prišla len nedávno. Slobodná matka, ktorú by pravdepodobne nezobrali, keby neboli zúfalí. Po odchode Uriahovho partnera do dôchodku šéfka navrhla, aby zaskočila Caroline. Uriah odmietol. Caroline sa na prácu nevedela sústrediť. Stále randila a často prišla do práce neskoro. Nemohol by sa na ňu spoľahnúť. Niekedy mal pocit, že s ním flirtuje. A to mu tiež prekážalo.

„Už ti nejaká padla do oka?“ vypytovala sa ho mama zakaždým, keď spolu telefonovali. No vzťah bol to posledné, na čo myslel.

Osoba bez domova, z ulice, by netušila, kde sedela Fontainová. Uriah hľadel na ženu pred sebou. Dôkladne si ju premeriaval a snoval v mysli iný scenár. Priveľký kabát a čižmy, špina a smrad. Bože, ten ohavný smrad. Sladkokyslý zápach niekoho, kto sa nekúpal…

…roky.

Tie oči. Prázdne a zlomené. Iskra zhasla.

„Zložte jej putá.“

Žena sa naňho prekvapene zahľadela a mal pocit, že zachytila v jeho hlase náznak emócií, čo bolo smiešne. Vedel ich v sebe veľmi dobre ukryť. Emócie neprejavoval už veľmi dlho.

Len čo jej zložili želiezka, Uriah vytiahol mobil a otvoril aplikáciu.

„Vystrite ruku.“

Polámané nechty, každý záhyb ruky pokrývala špina. Na kostiach zápästia sa tiahla tenká vrstva priehľadnej kože a to, čo zostalo z mäsa, vykazovalo jasné znaky násilia – hlboké červené čiary, opuch a infekcia. Keď zdvihol zrak, zbadal, že pozerá do vyhladovanej tváre.

Pritlačil jej prst na displej, zaznamenal odtlačok, postláčal niekoľko tlačidiel a do minúty našiel zhodu. V hrôze fascinovane hľadel na fotografiu tmavovlasej atraktívnej ženy. Záber taký netypický pre profil ich oddelenia – osoba na obrazovke vyzerala plná života, so samopašnou iskrou v očiach. Detektívka Jude Fontainová.

Poznal jej príbeh. Jedného večera si odišla z domu zabehať a už sa nevrátila. Tím detektívov, mnohí už nie sú v službe, pri riešení tohto prípadu zlyhal.

Znovu sa pozrel na prepadnuté líca, popraskané pery, pokožku kašovitej farby.

Žmúrila, akoby ju zo slabého pohotovostného osvetlenia boleli oči, a opýtala sa: „Čo ste sa dozvedeli?“ Jej hlas znel hrubo a bez dychu, akoby ju bolelo dýchať aj hovoriť. Všimol si spuchnutú sánku a pohľadom sa vrátil k ruke. Všimol si zakrivenie niektorých prstov, azda pre staré zlomeniny. Znaky mučenia. Nasucho prehltol.

„Len to nie,“ zašepkala.

Znovu si ho prečítala. Samozrejme, tentoraz by si jeho reakciu vysvetlil aj slepý. Len ma neľutujte.

Vo svojej práci sa už stretol s neopísateľnou brutalitou a žena pred ním nebola preňho žiadna novinka. Vlastne sa jej povodilo lepšie než mnohým. Prežila.

Možno preto, lebo patrila k nim. Policajtka. Možno preto ho tak veľmi trápilo, že ju vidí takú zúboženú. Možno preto niečo cítil, aj keď city si zakázal už veľmi dávno.

Spýtala sa ho, či ju nahradil on. Nebola ďaleko od pravdy. Priviedli ho len pár mesiacov po jej zmiznutí. Grant Vang vtedy viedol jej prípad, ale Uriaha informovali dostatočne. Dobre vedel, že sa nenašlo veľa stôp, okrem výpovedí svedkov, ktorí tvrdili, že ženu zodpovedajúcu Fontainovej popisu, vtiahli do dodávky. Nič viac sa im z toho príbehu nepodarilo zistiť. Polovica tipov boli kraviny. Únos sa zdal najpravdepodobnejší. Uriah ju považoval za mŕtvu. Všetci ju považovali za mŕtvu. Vyzeralo to na prácu profesionála, usúdili teda, že ju zavraždili hneď v noc únosu a tela sa zbavili. Zrejme šlo o zabitie z pomsty. Bohužiaľ, u policajtov nič výnimočné.

„Ako ste sa sem dostali?“

„Vypadol prúd. Ušla som. Kráčala som.“

Mal milión ďalších otázok. Kto? Ako? Prečo? No teraz na to nebol čas. Teraz potrebovala lekársku pomoc, nie výsluch. „Dôstojníčka Nettlesová vás vezme do Hennepinského medicínskeho centra. Neskôr sa za vami zastavím a porozprávame sa. Vyhovuje vám to?“

„Budem môcť spať v posteli?“

Nemocníc sa väčšina ľudí hrozí, ju lákalo, že tam majú posteľ. Znovu sa mu stiahlo hrdlo. „Áno,“ odvetil potichu.

3. KAPITOLA

„Má nejaké zranenia?“ spýtal sa Uriah. „Teda, okrem tých zjavných.“

Na nemocničnej chodbe si doktorka strčila ruky hlboko do vreciek laboratórneho plášťa. „Ani neviem, kde mám začať.“

Uplynulo šesť hodín, odkedy sa Jude Fontainová zjavila na policajnej stanici. Elektrina už naskočila a ulice sa upokojili. Uriahovi sa dokonca podarilo dostať domov a uchmatnúť si pár hodín spánku a sprchu. Zavolal tiež veliteľke Ortegovej, ktorá ho poverila velením v Judinom prípade, lebo pre Fontainovú bude jednoduchšie rozprávať sa s niekým, koho nepozná. Uriah súhlasil.

Novinka o Jude Ortegovú skľúčila a vina ťažko doľahla aj na celé oddelenie. Áno, od zmiznutia Jude Fontainovej prešli roky, ale to nemenilo nič na fakte, že to vzdali s vlastným človekom.

„Mala dolámané kosti, zrejme sa jej zle zahojili,“ pokračovala doktorka. „Otras mozgu. Jazvy po celom chrbte a hrudi. Menej vážne, ale tiež sa na to treba pozrieť – zuby, sú v mizernom stave. Zubár sa im bude venovať, len čo ju trochu stabilizujeme. Výsledky krvi sú všetky zlé, trpí nedostatkom skoro všetkého, čo je pochopiteľné, keďže očividne hladovala. Vravíte, že utiekla sama? A prišla na policajnú stanicu?“

„Tak sa zdá.“

„Pravdupovediac, vôbec si neviem predstaviť, ako to dokázala.“ Ticho. „Pozrite, môžete ísť za ňou, ale snažte sa ju nerozrušovať.“

Prikývol. „Musím zistiť, kde ju držal a tiež, čo sa zomlelo.

Stále jej môže hroziť nebezpečenstvo.“

„Hovorím len, aby ste s ňou zaobchádzali jemne a netlačili na ňu, ak sa s vami nebude chcieť teraz zhovárať. Mohla by sa zaseknúť a už z nej nič nedostanete.“

„Rozumiem.“

Doktorka odišla, Uriah zaťukal na otvorené dvere nemocničnej izby a vošiel.

Umytá a oblečená v nemocničnom mundúre teraz vyzerala ešte horšie – ak sa to vôbec dalo. Na obnažených rukách si všimol modriny, staré aj nové, na tenkých zápästiach jazvy a rany. Zdalo sa, že sa jej niekto pokúšal umyť vlasy, ale v polovici to nechal tak. Mal chuť vziať nožnice a vyštikať jej tú húštinu.

„Dobrý deň,“ pritiahol si stoličku k posteli. „Pamätáte si ma?“

Stlačila tlačidlo na ovládači, aby nadvihla čelo postele.

„Moja náhrada.“

„To by som netvrdil.“

„Detektív Ashby, mám pravdu?“

„Áno, máte,“ prekvapilo ho, že si to zapamätala. „Musím vám položiť niekoľko otázok.“

Ostré ranné svetlo jej padalo do tváre, odhaľovalo jej intenzívne modré oči a pohľad taký priamy, až mu bolo z neho úzko. Vo výraznom kontraste s vlasmi jej na tvári svietilo tmavé, takmer čierne obočie.

Prešiel izbou a načiahol sa za závesmi.

„Nerobte to.“

Zarazil sa s rukami vo vzduchu.

„Nezaťahujte ich.“

„Slnko vám svieti rovno do očí.“

„Chcem, aby mi svietilo do očí.“

Chvíľu mu trvalo, kým mu to došlo. Pravdaže. Súdiac podľa jej bledosti, nevidela prirodzené svetlo už celú večnosť.

Posadil sa vedľa nej. Jej rozvaha a duchaprítomnosť ho miatli. Tu však nešlo o niekoho, koho držali v zajatí chvíľu. Mala roky na to, aby pochovala pocity, roky, aby nastavila svoj mozog na prijatie čohokoľvek, čo sa jej núka. Dokonca aj slobody.

„Nemusíte sa cítiť zle,“ prehovorila.

Čo to má napísané na čele? Uriah sa pýšil tým, že sa ho aspoň navonok nič nedotýkalo. Nebol prirodzene rezervovaný, proste sa kontroloval. Pomohlo mu to v mnohých ťažkých situáciách, vrátane minulého roku. Jeho utrpenie sa celkom líšilo od hrôz, ktoré si vytrpela Fontainová. No vyrovnával sa s ním zrejme rovnako ťažko.

„Nemusíte sa cítiť zle, že sa ma na to budete pýtať,“ dokončila. „Necíťte sa zle kvôli tomu, čím som si prešla. Rozprávanie mi neublíži. Spomienky nebudú o nič živšie, ak o nich teraz zrazu začnem rozprávať, mám to stále v hlave.“

„Nuž, dobre… presne na to som myslel,“ priznal sa.

„Uľahčím vám to. Môžem vám povedať, že neviem, kde stojí ten dom.“

„Takže je to dom. Nie opustená budova ani skladisko, ani nič podobné?“

„Dom. V obytnej zóne.“

Potom prešli k jej úteku. Ako sa jej to podarilo? Povedala mu, že zabila muža, ktorý ju tri roky držal v zajatí.

„Zbraňou, čo ste mali so sebou, keď ste sa ukázali na stanici?“

„Áno.“

Sériové číslo zbrane niekto odstránil. Poslali ju spolu s kabátom, klobúkom a čižmami do labáku. Uriah dúfal, že na nich nájdu odtlačok prstov alebo zhodu DNA. „Ste si istá, že ste toho muža zabili?“

„Určite.“ Vtom jej pohľad zneistel. „Bola tma.“

Uriah mal znovu nutkanie zatiahnuť závesy. Slnko bolo priam oslepujúce. Odhaľovalo priveľa, od výrazných kostí hrudníka, cez priehľadnú pokožku, až po plešaté miesto na jednej strane hlavy – buď si vytrhla vlasy sama, alebo to urobil niekto iný.

„Spoznali by ste ten dom, keby ste ho videli?“ spýtal sa. Ani sa naňho nepozrela, namiesto toho sa sústredila na niečo vo vlastnej mysli. Vyhrabávala spomienky. Snažila sa spomenúť si. „Nie. Nikdy som dom nevidela zvonku. Neviem, ako vyzerá.“

„A kráčali ste rovno na policajnú stanicu?“

Zneistela. Vždy niekde v príbehu zneistia. A je to tu. Klamstvo. Vypočúval ľudí už príliš dlho, aby ho nepostrehol. No ku cti jej slúži, že videl, ako odložila lož bokom, aby povedala pravdu. Aspoň v to dúfal.

„Šla som domov.“

„Domov?“ Zamračil sa, pokúšal sa pochopiť, vyplniť medzery tým, čo už vedel o jej súkromí. Slobodná, ale mala priateľa, keď zmizla. „Čo sa stalo doma?“

Prehltla. „Radšej by som o tom práve teraz nehovorila.“

„Dobre, necháme si to na neskôr.“ Spomenul si na varovanie lekárky, aby na ňu netlačil. „Čo keby sme začali od začiatku? V deň zmiznutia?“

Zdalo sa, že o tom mala chuť hovoriť.

„Únos si nepamätám,“ odvetila.

Pochopiteľne. Odhliadnuc od emocionálnej traumy, aj v ten deň mohla utrpieť otras mozgu.

„Prvé, čo som si uvedomila, bolo, že som niekde v suteréne,v takej malej izbe, že som si v nej nemohla ani ľahnúť. Spávala som schúlená do klbka. Okrem muža, ktorého som včera zabila, som nevidela nikoho iného. A jeho som prvýkrát videla, keď pred tromi rokmi otvoril dvere cely.“ Zmĺkla a on si uvedomil, že sa práve dostali k ďalšej téme, ku ktorej sa nechcela vyjadrovať. Raz z nej ale aj tak bude musieť dostať plnú výpoveď o tom, čo sa stalo v pivnici, aby mohli jej väzniteľa trestne stíhať, ak ešte žije.

„Pošlem vám dnes portrétistku. Môže byť?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA