(ukážka)

BRNO / 2011

Poprvé vydáno v Austrálii nakladatelstvím Angus & Robertson, členem HarperCollins Publishers, pod názvem EONA v roce 2011.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

© Alison Goodmanová, 2011

Translation © Jan Kozák, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN 978–80–7217–914–5

Věnuji Ronovi.

Buvolí drak

Světová strana: SEVER

Barva: purpurová

Dračí oko: pan Tyron (zesnulý)

Strážce odhodlání

Tygří drak

Světová strana:

SEVERO-SEVEROVÝCHOD

Barva: zelená

Dračí oko: pan Elgon (zesnulý)

Strážce odvahy

Zaječí drak

Světová strana:

VÝCHODO-SEVEROVÝCHOD

Barva: růžová

Dračí oko: pan Silvo (zesnulý)

Strážce míru

Dračí drak

(Zrcadlový drak)

Světová strana: VÝCHOD

Barva: červená

Dračí oko: Eona (před Eonou byl Zrcadlový drak přes 500 let pohřešován)

Strážce pravdy

Hadí drak

Světová strana:

VÝCHODO-JIHOVÝCHOD

Barva: měděná

Dračí oko: pan Čion (zesnulý)

Strážce vnitřního vhledu

Koňský drak

Světová strana: JIHO-JIHOVÝCHOD

Barva: oranžová

Dračí oko: pan Dram (zesnulý)

Strážce vášně

Kozí drak

Světová strana: JIH

Barva: stříbrná

Dračí oko: pan Tiro (zesnulý)

Strážce laskavosti

Opičí drak

Světová strana: JIHO-JIHOZÁPAD

Barva: ebenová

Dračí oko: pan Džessam (zesnulý)

Strážce důvtipu

Kohoutí drak

Světová strana: ZÁPADO-JIHOZÁPAD

Barva: hnědá

Dračí oko: pan Bano (zesnulý)

Strážce důvěry

Psí drak

Světová strana: ZÁPAD

Barva: slonovinová

Dračí oko: pan Garon (zesnulý)

Strážce poctivosti

Kančí drak

Světová strana: ZÁPADO-SEVEROZÁPAD

Barva: sivě šedá

Dračí oko: pan Meram (zesnulý)

Strážce štědrosti

Krysí drak

Světová strana: SEVERO-SEVEROZÁPAD

Barva: modrá

Dračí oko: pan Ido

Strážce ctižádosti

Úvod

Z ruky učitele Prahna, císařského knihovníka a tutora Jeho Veličenstva Kyga, právoplatného dědice císařského trůnu.

JEDEN MOUDRÝ MUŽ kdysi napsal: Ve válce je první obětí pravda. Z toho důvodu píši pravdivou zprávu o tom, jak velkopán Sethon den po smrti svého bratra, našeho ctěného císaře míru a souzvuku, dobyl císařský palác i trůn.

Během krutého útoku armády jsem byl v paláci a viděl, jak mnoho mých bratří eunuchů povraždili, i když neměli zbraně. Viděl jsem, jak napadli harém, pobili císařskou stráž a přepadli královskou domácnost. Ke svému nekonečnému zármutku jsem viděl i vraždu druhého dědice trůnu a jeho matky samotným panem Sethonem. Oficiálně se vyhlásilo, že princ Kygo – první dědic, který byl pomazán na perlového císaře ještě před zuřivým pučem jeho strýce – v bitvě padl. Avšak nenalezlo se tělo a já slyšel, že utekl se zbytkem svých stráží; kéž by to byla pravda.

Mohu potvrdit zprávu, že pan Ido, krysí dračí oko, se ve své touze po moci podílel na zavraždění skoro všech ostatních dračích očí i jejich učňů. Viděl jsem těla a všichni jsme cítili zemětřesení a hřmot na nebi, které nepochybně vyvolal smutek jejich draků. Z dračích očí nyní žijí už jen proradný pan Ido a nové zrcadlové dračí oko, pan Eon, který byl spatřen, jak utíká z paláce. Učeň pana Ida, Dillon, snad také unikl. Není známo, zda Dillon sdílí touhu svého mistra po moci, ale pokud opravdu žije, možná se velmi brzy stane krysím dračím okem. Pan Ido se pokusil zradit velkopána Sethona a teď je v císařském žaláři. Říká se, že nedovede přivolat svou sílu a je vydán na milost a nemilost velkopánovu běsnění.

Místo pobytu pana Eona nikdo nezná. Modlím se, aby se schoval daleko od města. Vím, že je pod ochranou Ryka, jednoho z elitních strážců stínových mužů, a paní Dely, dvojité duše s mužským tělem a ženským duchem, jejíž vynalézavost je mezi dvořany pověstná. Lze jen doufat, že když se jejich dovednosti spojí, uchovají mladé dračí oko v bezpečí. Uprostřed všech těch lží a obav, které v paláci kolují, se vynořily zvěsti, že pan Eon, bratr eunuch, je ve skutečnosti dívka. Byl jsem v přítomnosti toho nového pána. Jeho jemné rysy a kostra jsou obvyklé u těch z nás, kdo se obětují tak mladí. Zmínil jsem se o té fámě jen proto, abych zamezil šíření té bezbožné myšlenky o ženském dračím oku po naší zraněné zemi a zastavil šíření paniky.

Nevím, jak náš císař přežije v situaci, kdy má na ovládnutí živlů jen dvě dračí oči s jejich zvířaty, zejména když jedno dračí oko je uvězněný zrádce a druhé necvičený chlapec. I když je pan Eon bystrý a chytrý, nemůže zemské energie uhlídat sám. Protože kam jen paměť sahá, využívalo se k péči o zemi vždy spojené síly jedenácti dračích očí a jejich zvířat. Když se chybějící dvanáctý drak – Zrcadlový drak – vrátil z exilu a vybral si pana Eona za první zrcadlové dračí oko po pěti stech letech, nahlíželo se na to jako na předzvěst obnovené síly a štěstí. Modlím se, aby tomu tak bylo a aby návrat zrcadlového dračího oka do Kruhu dvanácti zvířat nebyla předzvěst zničení. Odpor proti válečnému štvaní velkopána Sethona se formoval dlouho, avšak nyní musí stanout proti celé armádě, a takový boj naši zemi rozpoltí.

Pokusím se dostat tuto zprávu ven z paláce. Pokud ji čtete, žádám vás, abyste tu pravdu šířili tak daleko, jak jen můžete. Také vás prosím, abyste se modlili k bohyni smrti za mou duši. Jeden z mých bratrů eunuchů mě zradil, přešel k velkopánu Sethonovi a pověděl falešnému císaři o mém blízkém svazku s jeho synovcem. Zahnali mě do kouta v knihovně a brzy budu jen dalším umučeným tělem mezi ostatními v rámci pátrání velkopána Sethona po perlovém císaři a panu Eonovi.

Napsal Prahn, syn Mikorův, dvacátého dne nového roku Krysího draka.

Kapitola 1

DRACI PLAKALI.

Dívala jsem se přes zčeřené, šedivé moře a soustředila se na jemný zvuk, který mě rozechvíval. Od doby, co jsme uprchli z dobytého paláce, jsem po třikrát vždycky za úsvitu stála na stejné skále a cítila nářek deseti truchlících draků. Obvykle zněl jen jako nezřetelné kvílení za zlatou písní mého Zrcadlového draka. Dnes ráno to bylo silnější. Pronikavější.

Možná se těch deset duchovních zvířat opět shromáždilo po období smutku a vrátilo se do Kruhu dvanácti. Zhluboka jsem se nadechla a vplula do skličujícího pocitu vnitřního vhledu. Moře přede mnou se rozmazalo ve vlnící se stříbrnou masu a má pozornost se přesunula za pozemskou rovinu, do pulzujících barev paralelního světa energií. Nade mnou byli ve svých nebeských sférách jen dva z dvanácti draků: modrý Krysí drak pana Ida na severo-severozápadě, jehož ohromné tělo se kroutilo bolestí, a můj červený drak na východě. Zrcadlová dračice. Královna. Zbylých deset draků se stále ještě nevrátilo z oblastí, kam duchovní zvířata odlétají truchlit.

Zrcadlová dračice ke mně obrátila svou velikou hlavu. Zlatá perla pod její bradou se leskla proti karmínově rudým šupinám. Váhavě jsem v mysli vytvořila naše společné jméno – Eona – a přivolala jsem její sílu. Okamžitě odpověděla: tělem mi projely záchvěvy zlaté energie. Vezla jsem se na vlně vzrůstající radosti a těšila se ze spojení. Můj zrak se rozdělil mezi nebe a zemi. Okolo mě byly skály, moře a obloha, a ve stejnou chvíli jsem skrze její dračí oči viděla, jak se pláž noří pod nekonečnými rytmy bujení a zkázy. Stříbrné hroty hua – životní energie – se hnaly, plavaly a nořily do vířící duhové krajiny. Hluboko uvnitř mě se odvíjelo její laskavé uvítání – němě se svou dračí duší dotkla mé, což na mém jazyku zanechalo teplý skořicový nádech.

Najednou ta příjemná chuť zhořkla. Obě jsme ve stejnou chvíli ucítily stěnu z divoké energie, ječící sílu, která přicházela přímo k nám. Tak mocnou bolest jsme nikdy předtím nepocítily. Drtivý tlak udeřil do našeho zlatého pouta a oslabil moje spojení se zemí. Zakopla jsem o hrbolatý kámen, který vypadal, že odpadl ode mě. Zrcadlový drak vykřikl a vzepjal se, aby se postavil tomu nutkavému naléhání. Necítila jsem zemi, vítr, vůbec žádnou pozemskou rovinu. Jen zuřivý střet energií.

„Eono!“

Nějaký hlas, vzdálený a znepokojený.

Zdrcující zármutek rozerval moje spojení se zemí i s nebem. Otáčela jsem se, pouta mé mysli a těla se natahovala a praskala. Musela jsem vystoupit, jinak by mě to zničilo.

„Eono! Jsi v pořádku?“

Byl to hlas Dely – kotva ve fyzickém světě. Chytila jsem se jej a vytrhla se z té řvoucí síly. Svět zapadl zpátky do písku, moře a slunečního světla. Sehnula jsem se a zalykala se hořkostí – byla to chuť deseti truchlících draků.

Vrátili se. Napadli nás. Moje nejniternější část zároveň věděla, že jsem se mýlila – nezaútočili by na svou královnu. Cítila jsem však, že jejich hua na nás tlačila. Zmocnila se mě další hrůza. Možná to byl začátek Šňůry perel, zbraně, která dává dohromady sílu všech dvanácti draků – zbraně zrozené ze smrti všech dračích očí, kromě jednoho.

Ale to byla jen legenda a já nebyla poslední dračí oko. Krysí drak pořád setrvával v nebeském kruhu a to znamenalo, že alespoň jedno dračí oko pořád žije, ať už pan Ido nebo jeho učeň Dillon. Otřásla jsem se. Nějak jsem věděla, že pan Ido není mrtvý, i když jsem svou jistotu nedokázala vysvětlit. Měla jsem pocit, jako by mě ten muž sledoval a čekal na příležitost, aby mi znovu sebral mou sílu. On věřil jinému příběhu o Šňůře perel. V něm se říkalo, že zbraň by se vytvořila spojením jeho síly a těla s mým. Také se mu to spojení málem povedlo uskutečnit. Někdy pořád cítím železné sevření okolo svých zápěstí.

„Jsi v pořádku?“ zavolala znovu Dela.

Stála na vrcholku strmé cesty, a i když draky neviděla ani necítila, věděla, že se něco děje. Zvedla jsem svou třesoucí se ruku, doufajíc, že neuvidí můj strach. „Je mi dobře.“

Dopustila jsem však, aby má dračice čelila té hořké vlně. Nedalo se jí nijak zvlášť pomoci, ale nemohla jsem ji nechat samotnou. S příštím dechem jsem sebrala odvahu, zaostřila jsem svůj vnitřní pohled a ponořila se zpět do světa energií.

Nebeské pláně byly zase v klidu a proudily v nich barvy drahokamů. Zrcadlová dračice se na mě tiše dívala. Její pozornost se otřela o mou duši. Toužila jsem po tom, abych zase ucítila její teplo, nechala jsem však její přítomnost projít kolem. Pokud naše spojení nějak přivolávalo truchlící draky z vyhnanství, nemohla jsem jejich návrat riskovat. Sotva jsem zvládala řídit sílu svého draka, natožpak sílu deseti duchovních zvířat, která šokovaly brutální vraždy jejich dračích očí. A pokud tihle smutní tvorové čekali na každé naše spojení, musela jsem najít způsob, jak se chránit před jejich sklíčeností, jinak bych se nikdy nenaučila dračím dovednostem, jak ovládat živly a starat se o zemi.

Na svém místě na severo-severozápadě se stále svíjel bolestí modrý drak. Včera jsem zkoušela přivolat jeho sílu, stejně jako jsem to udělala v paláci, jenže tentokrát neodpověděl. Bolest zvířeti bezpochyby způsobil pan Ido. Stejně jako nám všem.

S povzdechem jsem opět uvolnila své spojení s energetickou rovinou. Pulzující barvy se změnily zpět v pevné tvary a neměnné světlo na pláži a vyjasnily se, čímž odhalily blížící se postavu Dely. I když byla oblečená jako rybář a měla ruku v pásce, kráčela jako dvorní dáma a její hrubá tunika a kalhoty se tu a tam vznešeně zavlnily. Jelikož byla kontra – muž, který si zvolil život ženy –, vypadal by její návrat k mužskému oblečení a zvykům jako snadný převlek. Ale nebylo to tak. A co jsem vlastně měla říkat já? Po čtyřech letech předstírání, že jsem chlapec, jsem shledávala svůj návrat k ženství taky dost obtížný. Sledovala jsem Deliny rychlé krůčky a to, jak se elegantně nese po písku. Byla více ženou, než já kdy budu.

Šla jsem jí naproti, opatrně volíc cestu přes kameny. Zjistila jsem, že už se pohybuju hladce. Spojení se Zrcadlovým drakem uzdravilo můj chromý bok. Mohla jsem chodit i běhat bez bolesti či kulhání. Zatím jsem neměla moc času ani příležitostí k oslavě toho úžasného daru. Dela přešla krátký úsek mezi námi. Její elegantní držení těla se změnilo v klopýtavý běh. Zachytila jsem její nataženou ruku.

„Je mu hůř?“ zeptala jsem se.

Odpověď se Dele zračila v prázdných, červeně orámovaných očích. Náš přítel Ryko umíral.

„Mistr Tozaj říká, že mu do těla vytekl obsah střev a otrávil ho.“

Věděla jsem, že Ryko utrpěl vážná zranění, ale nevěřila jsem, že jim podlehne. Vždycky byl tak silný. Jako jeden ze stínových mužů, elitních strážců-eunuchů, kteří chránili královskou rodinu, měl ve zvyku upevňovat svou sílu a mužskou energii každodenním požíváním dávky sluneční drogy. Možná ty tři dny bez ní oslabily jeho tělo a to se nemohlo uzdravit. Před pučem jsem si několikrát také vzala sluneční drogu v mylném přesvědčení, že napomůže mému spojení s drakem. Ve skutečnosti ale způsobila opak, potlačila mou ženskou energii. Také mi pomáhala zadržovat měsíčky, jakmile jsem ji však přestala před třemi dny brát, začala jsem krvácet. Vynechání tak silné drogy si určitě na Rykově zraněném těle vyžádá oběti. Podívala jsem se na ohromnou hradbu mraků na obzoru. Nepochybně ji zapříčinila ta dračí vřava. Otřepala jsem se, protože teplý ranní vánek se proměnil ve studený vítr. Brzy přijde další déšť, záplavy a zničující zemětřesení. A protože pan Ido zavraždil ostatní dračí oči, dračí síla nic z toho nezadrží.

„Tozaj trvá na tom, abychom Ryka opustili a šli dál,“ dodala Dela tiše. „Než přijdou Sethonovi muži.“

Její hrdlo se zachvělo vzlykem. Dala pryč velkou černou perlu, která jí visela ze zlaté spony provléknuté kůží nad průdušnicí. Byl to symbol jejího postavení kontry. Šperk byl příliš nápadný, ale já věděla, že Delu by bolelo, kdyby odznak své pravdivé identity dvojité duše ztratila. I když ta bolest by se nemohla měřit s mukami, která pocítí, pokud budeme nuceni opustit Ryka.

„Nemůžeme ho tu nechat,“ řekla jsem.

Statný ostrovan bojoval tak tvrdě, aby zabránil panu Idovi zmocnit se mé dračí síly. I poté, co ho tak vážně zranili, nás vyvedl z dobytého paláce do bezpečí mezi lidi z odboje. Ne, nemohli jsme Ryka opustit. Ale nemohli jsme ho ani přemístit.

Dela si ovinula hubené tělo pažemi, aby ukonejšila své zoufalství. Bez formálního dvorního líčení se její hranaté rysy podobaly spíš mužským, třebaže v jejích tmavých očích se zračila bolest ženy – ženy nucené zvolit si mezi láskou a povinností. Já nikdy nemilovala s takovou oddaností. Podle toho, co jsem viděla, to přinášelo jenom utrpení.

„Musíme jít,“ řekla konečně. „Nemůžeš tady zůstat, je to příliš nebezpečné. A musíme najít perlového císaře. Bez tvé síly Sethona neporazí.“

Má síla, zděděná po ženské pokrevní linii, jediná svého druhu v kruhu dvanácti. Tolik se od ní očekávalo, a já stále nebyla vycvičená. Neovládala jsem ji. Pohladila jsem malý červený foliant, připoutaný k mé paži živoucí šňůrou černých perel. Perly se pod mým dotekem pohnuly a s tichým cvaknutím se pevněji sevřely. Alespoň jsem měla ke studiu deník Kinry, své pramáti a někdejšího dračího oka. Dela se každou noc pokoušela rozluštit něco z jeho ženského písma. Až dosud postupovala pomalu. Deník byl totiž psán starou formou písma a většina byla ještě navíc šifrovaná. Doufala jsem, že Dela brzy najde klíč a vyluští text o Kinřině spojení se Zrcadlovým drakem. Potřebovala jsem vedení a zkušenosti dračího oka, i kdyby to bylo jen prostřednictvím prastarého deníku. Také jsem potřebovala nějakou radu. Pokud předám svou sílu do služeb Kyga, abych mu pomohla získat zpět jeho trůn, neporuším tak Služební smlouvu? Stará dohoda zakazovala použití dračí síly ve válce.

Potlačila jsem obavy a promluvila: „Viděla jsi císařský dekret? Sethon už si říká dračí císař, i když do zákonného prohlášení ještě zbývá devět dní.“

Dela kývla. „Vyhlásil, že oba synové starého císaře jsou mrtví.“ Zaslechla jsem v jejím hlase narůstající obavy. „Co když je to pravda?“

„Není,“ řekla jsem rychle.

Obě jsme viděly velkopána Sethona, jak zavraždil svého malého synovce i jeho matku. Ale druhý synovec, osmnáctiletý právoplatný dědic trůnu, utekl. Sledovala jsem ho, jak ujíždí pryč do bezpečí se svou císařskou stráží.

Dela se kousla do rtu. „Jak si můžeš být tak jistá, že perlový císař stále žije?“

Nebyla jsem si jistá, ale možnost, že Sethon Kyga našel a zabil, byla příliš strašná na to, abych o ní uvažovala. „Jinak bychom se to dozvěděli. Tozajova výzvědná síť je rozsáhlá.“

„Přesto,“ řekla Dela, „nenašli místo jeho pobytu. A Ryko…“ Odvrátila hlavu, jako kdyby to byl vítr, co jí vehnalo do očí slzy.

Jen Ryko věděl, kde jeho druhové z císařské stráže perlového císaře ukryli. Vždy se choval opatrně, takže to nikomu nesdělil. A teď jeho mysl blouzní v sevření horečky.

„Mohli bychom se ho znovu zeptat,“ navrhla jsem. „Třeba nás pozná. Slyšela jsem, že se často vyskytne světlá chvilka, než člověk…“

„Umře?“ procedila mezi zuby.

Cítila jsem stejný smutek jako ona. „Ano.“

Chvíli na mě hleděla divoce za to, že jsem popírala jakoukoli naději. Pak sklonila hlavu.

„Měly bychom jít k němu,“ pronesla. „Tozaj říká, že už to nebude trvat dlouho.“

Naposledy jsem se podívala na ohromná mračna, zvedla jsem svou těžkou sukni a začala sestupovat po cestě za Delou. Vychutnávala jsem si těch několik okamžiků němé radosti, kterou jsem cítila díky svým rozhodným a pevným krokům.

Několik posledních dní nám poskytoval útočiště robustní, sluncem vybělený rybářský dům. Stál odděleně na místě s dobrou vyhlídkou, takže jsme z něj dobře viděli na přístup po moři i po souši. Na vršku cesty jsem se zastavila, abych nabrala dech, a zaměřila jsem pozornost na vzdálenou vesnici. Malé rybářské čluny už mířily na moře. Na všech seděly posádky z odboje, bystře pátrající po Sethonových válečných lodích.

„Připrav se,“ řekla Dela, když jsme došly k domu. „Jde to s ním rychle z kopce.“

Minulou noc jsem seděla s Rykem až do půlnoci a myslela si, že ostrovan se drží dobře. Jenže každý věděl, že hodiny duchů před svítáním jsou pro nemocného nejvíce nebezpečné – studená, šedivá osamělost usnadňovala cestu démonům, dychtícím po tom, aby vysáli nehlídanou životní sílu. Hlídku v brzkých ranních hodinách držela Dela, ale zdálo se, že ani její milující ostražitost nedokázala zažehnat temné síly.

Zůstala stát venku a já odhrnula červené prapory pro štěstí, které chránily vchod. Vešla jsem dovnitř. Prosebník ze vsi pořád klečel ve vzdáleném rohu, ale už se za nemocného nemodlil. Volal Šolu, bohyni smrti, a svůj oděv překryl hrubým bílým pláštěm, aby královnu onoho světa uctil. V sepjatých rukou se mu na červené šňůře houpala papírová lucerna a vysílala kolísavé světlo na tváře okolo Rykova slamníku. Byl tam mistr Tozaj, jeho nejstarší dcera Vida a věrný ošklivý Solly. Zakašlala jsem. V hrdle mě zaškrábalo silné hřebíčkové kadidlo, které překrývalo pach zvratků a roztržených střev.

Snažila jsem se v tom strašidelném pohupujícím se světle lampy spatřit postavu ležící na nízké slaměné matraci. Ještě ne, modlila jsem se, ještě ne. Musela jsem mu dát sbohem.

Uslyšela jsem Rykův těžký dech dřív, než jsem uviděla chvatné zvedání a klesání jeho hrudi. Byl svlečený jen do bederní zástěrky. Tmavá kůže mu vybledla a vypadala jako vosk, jeho kdysi svalnatá postava byla zesláblá a křehká.

Těsné lněné obvazy odstranili, čímž se odhalila zhnisaná zranění. Pravou ruku, která spočívala na jeho hrudi, měl černou a napuchlou, to byl výsledek Idova mučení. Ještě více šokujícím dojmem působila dlouhá sečná rána, jež se táhla od podpaží až k pasu. Zduřelé kusy masa se odlupovaly od hrubých stehů a odhalovaly bledé kosti a živou, červenou tkáň.

Dovnitř se vbelhal kořenář. Nesl velkou mísu, z níž vycházela pára, a hlubokým hlasem mumlal nad přetékající tekutinou modlitby. Minulou noc držel část tiché hlídky se mnou. Byl to přívětivý, neustále vyčerpaný muž, který věděl, že jeho umění pacientovým zraněním nepomůže. Ale pokusil se. A zkoušel to pořád, i když bylo jasné, že Ryko už kráčí po zlaté cestě ke svým předkům.

Zaslechla jsem, jak Dela za mnou začala vzlykat. Zvuk přiměl mistra Tozaje zvednout hlavu. Pokynul nám, ať jdeme blíž.

„Paní dračí oko,“ řekl tiše a uvedl mě ke slamníku.

Dohodli jsme se sice, že kvůli bezpečnosti nebudeme můj titul používat, ale nechala jsem to bez poznámek. Tozaj tím chtěl uctít Rykův poctivý život.

Vida rychle následovala otcova příkladu a přesunula se, aby udělala místo Dele. Dívka nebyla o mnoho starší než já, ale pohybovala se s klidnou důstojností, což zdědila po svém otci. Po matce zase měla ochotný úsměv a praktickou povahu, která se nelekala otevřených zranění ani ušpiněného ložního prádla.

Dela si klekla a zakryla Rykovu nezraněnou ruku tou svou. Nehýbal se. Nepohnul se, ani když mu kořenář jemně zvedl druhou, zmrzačenou ruku a ponořil ji do mísy s horkou vodou. Pára voněla česnekem a rozmarýnem, jež se používaly jako čistič krve, i když celá paže vypadala, že jí není pomoci.

Naznačila jsem prosebníkovi, aby přestal volat Šolu. Nebylo třeba poutat k Rykovi pozornost bohyně smrti. Brzy přijde sama.

„Probral se ještě? Řekl něco?“ zeptala jsem se.

„Nic srozumitelného,“ odvětil Tozaj. Pohlédl na Delu. „Je mi líto, ale nastal čas, abyste obě odešly. Mí zvědové zjistili, že Sethon míří tímto směrem. Budeme se dál starat o Ryka a hledat perlového císaře, ale vy musíte jít na východ a s kmenem paní Dely najít bezpečí. Jakmile najdeme Jeho Výsost, setkáme se s vámi.“

Tozaj měl pravdu. I když jsem nemohla snést pomyšlení na to, že Ryka opustíme, nemohly jsme déle otálet. Východ byla naše jediná šance. Také sféra mé dračice, pevnost její síly. Možná má přítomnost v jejím energetickém srdci upevní naše pouto a pomůže mi ovládat tu divokou magii. Také to třeba Zrcadlové dračici pomůže odrazit všech deset truchlících draků, kdyby se vrátili.

Dela střelila po vůdci odboje tvrdým pohledem. „Tenhle rozhovor může jistě počkat, než –“

„Obávám se, že nemůže, paní.“ Tozajův hlas zněl laskavě, ale neoblomně. „Musíte mu dát sbohem, a to rychle.“

Sklonila hlavu, zasažena jeho neústupností. „Moji lidé nás ukryjí mimo Sethonův dosah,“ řekla konečně, „ale bude těžké se k nim dostat.“

Tozaj přikývl. „Solly s Vidou pojedou s vámi.“

Viděla jsem, jak Vida narovnala ramena. Aspoň jeden z nás byl připraven čelit výzvě.

„Vědí, jak se spojit s dalšími skupinami odboje,“ dodal Tozaj, „a mohou hrát roli vašich sluhů. Budete jenom další kupec s manželkou na pouti do hor.“

Dela se zaměřila znovu na Ryka. Zvedla jeho nehybné prsty ke své tváři. Houpající se světlo lampy zachytilo zármutek v jejích očích.

Uprostřed něžné chvilky se ohlédla. „To by šlo,“ odvětila, „až na to, že náš popis vyhlašuje každý vyvolávač zpráv a je připíchnutý na všech stromech.“

„Až dosud tě všude popisují jako pana Eona,“ řekl Tozaj. Přejel očima mé rovné, silné tělo. „A jako mrzáka. Popis paní Dely každého odradí, nebude vědět, zda hledat muže či ženu, protože obojí bude stejně zbytečné.“

Takže mě stále popisovali jako pana Eona? Byla jsem si jistá, že Ido by Sethonovi řekl, že jsem dívka, ať už pod nátlakem nebo v rámci vyjednávání. Pro něj nemělo význam mě chránit. Možná jsme se Zrcadlovou dračicí opravdu změnily Idovu povahu, když jsme vyléčily jeho zakrnělý srdeční bod a vnutily jeho duši soucit. Nakonec, to první spojení s mým drakem mi také vyléčilo bok a uzdravení trvalo. Přitiskla jsem ruku k váčku u pasu, kde jsem uchovávala úmrtní destičky svých předků, Kinry a Čarry. Beze slov jsem se modlila, aby ta změna byla trvalá. Nejen změna pana Ida, ale i mé zázračné vyléčení. Nesnesla bych znovu ztrátu své svobody.

„Sethon nebude hledat jen tebe, paní dračí oko,“ zamumlal mistr Tozaj, dotkl se mého rukávu a odtáhl mě pár kroků stranou. „Bude pátrat po všech, které bude moci použít jako rukojmí. Dej mi jména lidí, o nichž si myslíš, že jsou v nebezpečí. Uděláme, co budeme moci, abychom je našli.“

„Rilla, moje služka, a její syn Čart,“ řekla jsem rychle. „Utekli, ještě než byl palác přepaden.“ Pomyslela jsem na Čarta. Jeho hrozně pokroucené tělo bude vždycky přitahovat pozornost. Kéž by se ho ostatní stranili v obavě, aby se na ně nepřenesla jeho smůla. Ucítila jsem slabý záchvěv. Už nikdy na mě nebudou plivat jako na mrzáka ani se ode mě odtahovat. „Rilla by šla někam na zapadlé místo.“

Tozaj kývl. „Začneme v provinciích ve středu země.“

„A Dillon – Idův učeň –, ale vy už jste ho hledal. Na Dillona si dávejte pozor, není úplně v pořádku a Sethon po něm taky bude slídit kvůli černému foliantu.“

Vzpomněla jsem si na šílenství v Dillonových očích, když mi vyškubl černý foliant. Věděl, že ta kniha je nezbytná pro Idovy mocenské plány, a myslel si, že by ji mohl vyměnit se svým mistrem dračím okem za svůj život. Místo toho k sobě přivedl Sethona i celou armádu. Chudák Dillon. Nepochopil správně, co je v té malé knize, kterou nosil. Věděl, že střeží tajemství Šňůry perel, jenže na jeho stránkách se skrývalo ještě další tajemství, takové, jehož se děsil i pan Ido. A to způsob, jak se královská krev může spojit s vůlí a silou kteréhokoli dračího oka.

„To jsou všichni možní ohrožení, má paní?“ zeptal se Tozaj.

„Možná…“ Odmlčela jsem se. Váhala jsem s dalšími jmény. „Svou rodinu jsem neviděla od útlého mládí. Sotva si je pamatuju. Možná je Sethon…“

Tozaj zavrtěl hlavou. „Sethon zkusí všechno. Takže mi pověz, pokud je najdou a zajmou, mohl by tě Sethon k něčemu nutit výměnou za jejich životy?“

Obešla mě hrůza. Kývla jsem a snažila se vyhrabat z paměti o něco víc než jen těch několik nejasných útržků vzpomínek na svou rodinu. „Pamatuji si, že matka se jmenovala Lillia a bratrovi říkali Peri, ale myslím, že to byla přezdívka. Na otce si vzpomínám jen jako na taťku.“ Vzhlédla jsem k Tozajovi. „Vím, že to není moc. Ale žili jsme na pobřeží – pamatuju si rybářskou výstroj a pláž –, a když mě můj mistr poprvé našel, pracovala jsem na Enalově solné farmě.“

Tozaj zavrčel. „To je na západě. Vyšlu zprávu.“

Kořenář zvedl Rykovu ruku z mísy a položil ji zpátky na slamník. Naklonil se a pohladil Ryka po tváři. Pak přitlačil konečky prstů k ostrovanově čelisti.

„Prudký vzestup teploty,“ pronesl do ticha. „Smrtelná horečka. Ryko se velmi brzy přidá ke svým předkům. Je načase popřát mu bezpečnou cestu.“

Uklonil se a pak ustoupil.

Hrdlo se mi křečovitě stáhlo zármutkem. Za slamníkem stál Solly, jehož tvář také znehybněla smutkem. Zvedl pěst k hrudi v pozdravu válečníků. Tozaj si povzdechl a začal s tichou modlitbou za umírající.

„Udělej něco,“ řekla Dela.

Byla to napůl prosba, napůl rozkaz. Myslela jsem, že mluví ke kořenáři, jenže když jsem vzhlédla, dívala se na mě.

„Udělej něco,“ opakovala.

„A co mám udělat? Nemůžu dělat nic.“

„Vyléčila jsi sama sebe. Tak teď uzdrav Ryka.“

Rozhlédla jsem se po kruhu napjatých tváří. Cítila jsem tlak jejich naděje. „Ale to bylo ve chvíli spojení. Nevím, jestli to znovu dokážu.“

„Zkus to.“ Deliny ruce se zaťaly v pěsti. „Prostě to zkus. Prosím. Jinak umře.“

Dokázala bych Ryka zachránit? Předpokládala jsem, že Ida a mě vyléčila mocná síla prvního spojení mezi drakem a dračím okem. Ale možná to nebyla pravda. Možná jsem se Zrcadlovou dračicí mohla uzdravovat stále. Zatím jsem však nedokázala svou dračí sílu řídit. Pokud se spojíme a zkusíme vyléčit Ryka, mohly bychom taky selhat. Nebo by nás smutek deseti truchlících draků mohl roztrhnout.

„Eono!“ Delina muka mě vytrhla ze zmatených myšlenek. „Udělej něco. Prosím tě!“

V každém Rykově lopotném dechu zazníval smrtelný chrapot.

„Nemůžu,“ zašeptala jsem.

Kdo jsem byla, abych si hrála se životem a smrtí jako bůh? Neměla jsem vědomosti, nebyla jsem cvičená. Jen stěží jsem se mohla nazývat dračí oko. I tak jsem ale představovala Rykovu poslední naději.

„Umírá kvůli tobě,“ zdůraznila Dela. „Dlužíš mu svůj život i svou sílu. Nezklam ho znovu.“

Tvrdá slova, ale pravdivá. I když jsem Rykovi lhala a zradila jeho důvěru, přesto mi chránil záda. Bojoval a trpěl kvůli naději týkající se mé síly. Ale k čemu byla dobrá ochrana té síly, když jsem neměla odvahu ji použít?

Zdvihla jsem si sukni a klekla vedle slamníku. Instinktivně jsem vyhledala spojení se zemí a energií uvnitř ní.

„Nevím, co se stane,“ řekla jsem. „Všichni musí zůstat vzadu.“

Kořenář chvatně přispěchal za prosebníkem v zadním rohu místnosti. Tozaj odvedl svou dceru a Sollyho od lůžka. Pak se vrátil pro Delu, ale ona si jeho natažené ruky nevšímala.

„Já zůstávám tady.“ Uviděla nesouhlas v mých očích a zavrtěla hlavou. „Neopustím ho.“

„Tak se ho nedotýkej, až budu volat draka.“ Když jsem Zrcadlovou dračici volala poprvé, panem Idem škubla divoká vlna síly, zatímco jeho tělo tisklo moje ke zdi harému.

Dela pustila Rykovu ruku a zůstala sedět.

Možná je klíčem k léčivé magii to, že se musím Ryka dotknout, jako se Ido dotýkal mě, když jsem spolu s dračicí vnutila jeho zakrslé duši soucit. Opatrně jsem položila dlaň na poničený sval na Rykově hrudi, nad jeho srdce. Kůži měl horkou a srdce mu bilo rychle a lehce jako polapenému ptákovi.

Zhluboka jsem se nadechla a načerpala svou hua. Použila jsem pulzující životní sílu, abych zaměřila svůj vnitřní pohled do energetického světa. Moje vidění se najednou posunulo, jako kdybych sebou škubla dopředu. Místnost se změnila v krajinu síly, kterou může vidět pouze dračí oko. Vířila ve spletitých vzorech duhových barev. V průhledných energetických tělech mých přátel a po místnosti pumpovala stříbrná hua. Proud neomylně směřoval k východu, přitahován k mocné síle červené Zrcadlové dračice. Přes levé rameno jsem zachytila pohled stočeného Krysího draka na severo-severozápadě. Jeho energie byla líná a slabá.

Žádní jiní draci v nebeském kruhu stále nebyli. Čekali snad na další příležitost, aby se mohli přihnat ke své královně?

Příkře jsem odvrhla strach a otevřela své vnitřní cesty Zrcadlové dračici, volajíc naše společné jméno. Odpověděla proudem energie a sladké koření jejího pozdravu naplnilo mé smysly, až jsem svou radost nemohla déle ovládat. Propukla jsem v radostný smích.

Průhledná Delina postava za lůžkem se napřímila. Centrum síly v základně její páteře zrudlo zlostí. Emoce podnítila všech dalších šest center, které se táhly v řadě od křížové kosti po temeno. Viděla jsem to, jako kdyby byla ze skla. Každý otáčející se barevný míček energie podněcoval další. Všechny jasně zářily nepochopením.

Table of Contents

Úvod

Kapitola 1