Ivica Ďuricová

ZLATÉ PUTO

1. časť knižnej trilógie

Ukážka z elektronickej knihy

Ivica Ďuricová

ZLATÉ PUTO

Copyright © Ivica Ďuricová

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná mechanickým, fotografickým či elektronickým spôsobom, ani vo forme fonografickej nahrávky. Nemôže byť uložená v systéme rešerší, prenášaná alebo iným spôsobom kopírovaná na verejné alebo súkromné použitie, s výnimkou stručných citácií včlenených do článkov a recenzií bez predošlého písomného súhlasu autorky a vydavateľstva.

Všetky postavy v tejto knihe sú vymyslené a akákoľvek podobnosť so žijúcimi alebo nežijúcimi postavami je čisto náhodná.

Jazyková korektúra: Mgr. Romana Kebísková, romanakebiskova@gmail.com

Dizajn obálky: grafický tím štúdia Trendis, www.trendis.sk

Fotografia na obálke: Kristián Majzlan Photography, www.kristian.majzlan.com

Viac informácií o knihe nájdete na:

www.ivicaduricova.com

V roku 2018 vydalo vydavateľstvo ADLERVIA s.r.o.

1. vydanie

ISBN 978-80-972428-1-7

Venujem mojim fantastickým starým rodičom.

1. kapitola

Atmosféra v miestnosti sa zrazu zmenila. A nebolo to len tým, že do obchodu vkĺzol chladný januárový vzduch. Bolo to kvôli nemu, hoci jeho mimoriadne znepokojujúce schopnosti som odhalila až oveľa neskôr.

Do mojej predajne vstúpil vysoký muž, asi tak do 35 rokov. V ruke držal kávu a v tmavých vlasoch sa mu lesklo pár roztopených vločiek snehu. Na sebe mal ľahký čierny kabát, pod ním antracitový oblek, čiernu košeľu a štýlovú sivo-modrú viazanku. Spod hustého obočia sa na mňa skúmavo pozerali žiarivé modré oči.

Zdvihla som zrak od rozrobeného balíčka a moje oči sa stretli s tými jeho. Na moment akoby sa zastavil čas a v tom vákuu si naše pohľady vymenili niekoľko nevyslovených informácií.

Potom ticho preťal jeho pozdrav.

„Dobrý deň.“

„Dobrý,“ odzdravila som a narovnala sa za mojím pracovným pultom.

Váhavým krokom sa ku mne blížil a zatiaľ sa obzeral okolo seba.

„Takže vy tu balíte zákazníkom balíčky?“ opýtal sa, akoby si nebol istý, či vkročil do správnej prevádzky. Pritom nemohol minúť veľký neónový nápis Sofiin baliaci servis.

„Už to tak vyzerá,“ odvetila som nezúčastnene, „pomôžem vám nejako?“

Atlét zhodil kabát, akoby to malo byť na dlho, a z vrecka saka vytiahol nejaký malý čudesný lesklý predmet.

„Toto potrebujem zabaliť,“ povedal a na roztvorenej dlani mi vystavil na obdiv ligotavý ovál, ktorý vyzeral ako kameň.

Načiahla som sa, že si ho vezmem, no on rýchlo zavrel dlaň a odtiahol ju preč. Moja ruka zostala visieť vo vzduchu.

„Nesmiete sa toho dotknúť,“ povedal a ja som sa len ironicky zasmiala.

„Ako vám mám tú čudnú vec zabaliť, ak sa jej nesmiem dotýkať?“ spýtala som sa ako hlupák a stále naňho neveriacky hľadela.

„Pomôžem vám,“ povedal a tváril sa, akoby to bola tá najprirodzenejšia vec na svete.

Nevedela som, čo na to povedať, a keď už som tam takto nemo stála hodnú chvíľu, pristúpil bližšie k pultu a opýtal sa: „Tak, čo mám robiť?“

Naozaj sa mi chce montovať do remesla?!

Ani Adrian, pekár od vedľa a rokmi overený priateľ, si nedovolí chytať sa mojich papierov, a to je tu každé ráno. Všetci totiž dobre vedia, že moje kráľovstvo má iba jedného pána.

Asi som svoje náhle vzbúrené emócie preniesla do odmietavého krútenia hlavou, lebo mladý muž na mňa pobavene hľadel a stále čakal.

„Takto si ale veľa nezarobíte, Sofia. Ste Sofia, však?“ vyrýval pomerne drzým tónom.

Ešte aj toto!

„Áno, som Sofia. A vaše ctené meno, pán Trúfalý?“ odvetila som vo veľmi podobnom duchu.

Ej, dievča, máš guráž.

„William,“ odpovedal cudzinec v prepracovanom a asi aj poriadne drahom obleku.

„Dobre William, takže takto,“ pustila som sa do poúčania, „buď mi tú vec dáte, alebo si skočte kúpiť tuctovú okrasnú tašku do papiernictva oproti. Môj baliaci servis spočíva vo vytváraní kreatívnych balíčkov a aby som túto úlohu mohla splniť, potrebujem si zobrať rozmery baleného predmetu, odskúšať si jeho váhu a na základe toho potom zvoliť vhodné materiály.“

Ešte som ani nestihla poriadne dopovedať vetu a neznámy William už držal v ruke moje pravítko.

„Štyri a pol krát tri centimetre. Váha asi tak 100 gramov.“ Spokojný sám so sebou, vykúzlil na svojich perách krásny široký samoľúby úsmev.

Čo za hru to tu dopekla hráme?

Už som sa chcela vážne rozčúliť, keď sa mladík náhle vrátil k vážnej tvári a opäť prehovoril. „Pozrite sa, Sofia, mám vážne dôvody na to, prečo sa tohto kameňa nikto nesmie dotknúť.“ Tak predsa kameň...

„Bol by som vám teda veľmi vďačný, keby ste zapojili svoju kreativitu, skúsili niečo vymyslieť a ja vám pritom budem s vaším láskavým dovolením asistovať. Tak, aby som čo najmenej zasahoval do vašej práce.“

Pochopil to rýchlo. Tu je hranica, za ktorú nesmieš, a aj tak si ju už dávno prekročil...

Ešte chvíľu som sa mračila, no napokon som ticho prikývla.

Papier šušťal jedna radosť a ja som sa snažila vybrať vhodnú farbu. Čierna sa mi nezdala byť v poriadku, veď spolu s obsahom balíčka by už celok vyzeral skutočne pohrebne.

„Čo tak táto červená?“ spýtala som sa a ukázala môjmu samozvanému pomocníkovi matný hrubý červený papier, na ktorom boli UV lakom potlačené jemné ornamenty.

„Spravila by som z neho väčšiu obdĺžnikovú škatuľku s vyťahovacím vekom, ktorú by som vystlala červeným saténom a celý balíček by sme potom ešte previazali čiernou stuhou. Čo vy na to?“

Cudzinec s modrými očami pritakal a kameň vložil naspäť do vrecka saka.

„Môžem ho mať aspoň tu na stole, aby som ho videla?“ zašomrala som a on ho neochotne opäť vybral. Položil ho kúsok odo mňa na kraj pultu a varovne na mňa pozrel.

„Nedotýkať sa.“

Fajn, fajn, pochopila som.

Tvorba korpusu škatuľky mi šla pomerne od ruky. Robila som to denne, takže som už nad tým ani nemusela veľmi premýšľať.

Občas som sa ukradomky pozrela na zvláštneho zákazníka, ktorý ma toto poobedie navštívil a musela som si priznať, že mi bol sympatický. Hoci ma zároveň iritoval. Nešla som z neho odpadnúť, ako sa to pri jeho výzore určite stávalo iným ženám, no bolo na ňom niečo zvláštne. Neboli to ani tie prenikavé oči, ani zmyselné ostré črty tváre. Nebol to ani ten príťažlivý úsmev, ani dobre stavaná postava. Nebolo to nič fyzické. Bolo to niečo... akoby niečo vo vzduchu, čo ho sprevádzalo, kam sa pohol. Akoby mal nejakú príliš hmotnú auru, fluidum... či charizmu?

Jeho prítomnosť ma mierne zneisťovala, a tak sa mi podarilo pichnúť sa pri riasení saténu do prstu. Sykla som, a to upútalo jeho pozornosť. V okamihu držal moju ruku vo svojich ľadových dlaniach a skúmal drobnú ranku, ktorá sa zafarbila mierne do červena.

„Nič to nie je, také sa mi stáva denne,“ povedala som a po chvíľke som sa neochotne odtiahla. Jeho dotyk mi bol príjemný.

Aj on sa na chvíľu zarazil. Akoby mu počas toho stretu mojej a jeho pokožky niečo prebehlo hlavou. No po chvíli sa zadumaný výraz stratil a ja som sa tiež vrátila späť k práci. Výstelka z dutého vlákna a saténu bola pripravená. Stačilo už iba vložiť kameň a zavrieť škatuľku ozdobným vekom.

„Čo je to zač?“ spýtala som sa, keď pán Mysteriózny vkladal svoj nedotknuteľný poklad do pripraveného obalu.

„Obsidián, bez vločiek,“ odpovedal.

Obsidián? O niečom takom som v živote nepočula.

„Poznám iba diamanty, rubíny, smaragdy a zafíry a aj to len vďaka klenotníkovi od vedľa,“ odvetila som.

„Tak diamanty,“ zasmial sa, „slečna je náročná.“

Prevrátila som očami nad jeho nemiestnym vtipom.

Veľmi smiešne, naozaj...

On sa očividne bavil veľmi dobre.

Keď som sa už chystala zavrieť hotovú kompozíciu vrchom korpusu, zastavil ma.

„Ešte sme na niečo zabudli.“

Zdvihla som obočie a on na moju nevyslovenú otázku odpovedal jediným slovom.

„Venovanie.“

Bez slova som sa načiahla po ozdobné kartičky a hľadala som medzi nimi takú, ktorá by sa ornamentmi hodila k vytvorenej škatuľke. Po chvíli som na takú narazila a spýtala sa: „Môže byť?“ Prikývol a ja som si vzala z police čierny tuš a kovové brko.

Krútil hlavou a usmieval sa. Neveriacky hľadel na moju pripravenú výbavu.

„Pečatidlo a vosk tu náhodou nemáte?“

Pozrela som sa naňho, akoby ma práve urazil.

„Isteže mám. Tuším ste si vážne mali ísť radšej kúpiť tú tašku oproti,“ zahundrala som a on sa bavil ešte viac.

„Na každého klienta ste taká milá?“ doberal si ma.

Prestala som si ho všímať, otvorila som tuš, namočila brko a zdvihla k nemu zrak.

„Tak? Čo tam napíšeme?“

Na chvíľu sa zamyslel a potom zo seba vysypal dátum, čas a miesto.

„29. februára, 18:00, vyhliadka nad mestom.“

„Nechcete mi to náhodou nadiktovať ešte v nejakej šifre? Alebo po mongolsky? Čo tak nejaké oslovenie alebo podpis?“ Na moje uštipačné poznámky nereagoval.

„Podpisovať netreba. Príjemca už bude dobre vedieť, od koho tento darček dostal.“

Fajn. Ak ty nie si nejaký tajný agent, tak ja som Káčer Donald.

„Povedzte, čím sa živíte, že chodíte o pol tretej poobede dávať baliť do obchodného centra čudesné kamene a pripisujete k nim takéto zvláštne pozvania na rande? Ak teda smiem byť zvedavá.“

Mladík miesto odpovede vylovil z vrecka saka vizitku. Ktovie, čo to vrecko ešte skrýva...

Vizitka pristála v mojej dlani a ja som nahlas prečítala jeho profesiu.

„Konzultant.“

Číslo telefónu, e-mail. William White. Logo nejakej zrejme súkromnej banky. Môže byť tento muž vôbec ešte záhadnejší?

Akoby mi čítal myšlienky, pousmial sa nad mojou reakciou a ja som malý biely papierik odložila bokom.

„Takže konzultant. A čo mi môžete odkonzultovať?“ spýtala som sa, aby reč nestála, kým som ozdobným písmom na kartičku vpisovala nadiktované údaje.

„Napríklad ako komunikovať so zákazníkmi,“ odvetil drzo a opäť sa uškŕňal. Zrazu pôsobil tak chlapčensky a ja som začala pochybovať o tom, či som správne odhadla jeho vek.

„Mám 33 a už 10 rokov konzultujem s malými a strednými podnikmi ich finančné stratégie.“

Tak toto bolo super čudné.

Prečo odpovedal na otázku, ktorú som si iba pomyslela? Opäť sa uškrnul, akoby počul moje myšlienky a ja som si v duchu nariadila nemyslieť radšej už na nič.

O pár minút, keď zaschol tuš, som kartičku so strohými údajmi vložila do ozdobnej červenej obálky a vložila ju do škatuľky na kameň. Potom som celý obsah prekryla vekom a vzala z police čiernu saténovú stuhu. Vytvarovala som z nej veľkú mašľu, umiestnila ju na vrch veka a škatuľku celú obviazala na krížový spôsob. Na záver som už len zastrihla konce stuhy do tvaru chýbajúceho zobáčika a hotový balíček podala jeho majiteľovi. Na kase som zrátala cenu balíčka, neznámy zaplatil v hotovosti a škatuľku si schoval do kabáta.

„Tak nech spraví novému majiteľovi radosť,“ povedala som napokon a na kratučký okamih mi bolo nevedno prečo ľúto, že drzý, no sympatický William už odchádza.

„Staronovému. A myslím, že nespraví, no vďaka za pomoc,“ povedal a otočil sa smerom k východu. Spoza výkladu sa na mňa potom ešte raz pozrel a o chvíľu na to sa stratil za rohom.

V predajni som opäť osamela.

2. kapitola

Dvere na najnovšom BMW sa zabuchli a William pokojne naštartoval. Červenú škatuľku so zabaleným obsidiánom položil na sedadlo spolujazdca a vyrazil smerom k Adamovmu honosnému domu.

Na šoférovanie sa príliš nesústredil, pretože takmer celý čas telefonoval. Najskôr Majstrovi.

„Potrebujem vaše povolenie na kód osem, pane. Áno, ide oňho. Prišiel som na spôsob, ako mu vrátiť to, čo mu patrí. Nie, nie pane, viem čo mám robiť. Áno, ďakujem.“

Potom Eve.

„Eve, kód osem. Potrebujem zistiť, či sa istá osoba nachádza vo svojom dome alebo nie. Áno. Prosím, pošli mi správu.“ Koniec hovoru. O pár sekúnd na to mu na mobile pípla správa.

Vzduch je čistý, perfektné.

Skôr než dorazil k domu svojho priateľa z detstva, ostala mu krátka chvíľka na premýšľanie. Zvyčajne v takých momentoch pripravoval taktiku pridelených misií alebo plánoval vlastné aktivity na najbližšiu dobu. Dnes sa mu do mysle votrela štíhla brunetka s tmavohnedými očami a jemne snedou pleťou. Jej krása bola tak trochu nezvyčajná. Mala mäkké črty tváre, plné pery, nádherný úsmev, výrazné obočie a štíhly, na špičke pekne zaoblený nos. Kým sa skláňala nad svojím pracovným pultom, obdivoval na nej jemné ženské ruky a nádhernú súmernú postavu v tvare presýpacích hodín. Pôsobila tak trochu ako amazonka. Sebaisto, ale zároveň dokonale žensky. Jej ostrý postoj a nulová reakcia na jeho pôsobenie ho upútali i rozčúlili zároveň. Nemohol ju vypudiť z mysle.

Bolo to zvláštne, ale na tú ženu nemal ani len najmenší vplyv. Ako to bolo vôbec možné? Za celú svoju kariéru v rámci Klubu sa nestretol s tým, aby na nejakého človeka vôbec nemala účinok jeho... čo, manipulácia?

Nie, oni to nazývali charizmou.

Zvlášť teda, ak bola objektom záujmu žena... William akosi tušil, že Sofiu dnes nevidel naposledy. I keď netušil prečo, napokon sa mu podarilo vypudiť ju z mysle a sústrediť sa na dnešné poslanie.

Zaparkoval pred Adamovým domom, vzal zo sedadla spolujazdca červenú škatuľku a prikradol sa k zadnému vchodu. Vďaka dlhoročnému výcviku otvoril dvere za pár sekúnd a vkradol sa dnu.

Za iných okolností by to nebol urobil, dnes ale šlo o výnimočnú udalosť. Či skôr o výnimočného nepriateľa.

V dome bolo ticho.

William okolo seba natiahol neviditeľný plášť, akúsi ochrannú bublinu, ktorá mala zabrániť zanechávaniu stôp a ochrániť majiteľa pred naberaním nežiaducich energií z cudzieho priestoru. Zvykol sa tak chrániť automaticky, no dnes tomu prikladal obzvlášť veľkú pozornosť. Adam nesmie vedieť, kto tu bol, i keď si to určite domyslí. Všetko, čo tu po ňom ostane, bude iba balíček, ktorý v tej chvíli položil na konferenčný stolík vo veľkej modernej obývačke.

Malo to tak byť, no žiaľ, nebolo. William opustil dom tadiaľ, kadiaľ prišiel a ani netušil, aký tromf práve nechal v rukách svojmu kedysi najbližšiemu priateľovi...

3. kapitola

Zvonček nad dverami znovu zacinkal a do predajne vstúpil Darson. Manažér centra sa priblížil k môjmu pracovnému pultu a ja som inštinktívne cúvla. Na chvíľu ostal stáť, potom z diaľky hodil na stôl moju novú nájomnú zmluvu. Očividne sa snažil o to, aby to nepôsobilo agresívne.

Zhlboka som sa nadýchla a s nevôľou podišla bližšie, aby som si prezrela prinesené papiere. Stála na nich dohodnutá suma, takže som ich bez slova podpísala a podala mu ich späť. Pozerala som naňho ľadovým pohľadom a so stisnutými perami. Ruky som mala prekrížené a ovinuté okolo pása, reč môjho tela bola jasná. Chránila som sa. Pred... nie, radšej som to rýchlo vypudila z mysle.

Darson hneď potom odišiel. Vyprevádzal ho iba zvuk zvončeka nad dverami a jeho neopätované „pekný deň, slečna Snowová.“

Zvyšok poobedia som strávila nad návrhmi Adrianovho balenia na muffiny. Potrebovala som zamestnať svoju myseľ niečím novým, náročným a vyžadujúcim koncentráciu. Akonáhle som sa totiž pustila do rutinných objednávok, myseľ mi ubiehala buď k dotieravým rukám manažéra obchodného centra, alebo k neopísateľnému čaru, ktoré tu ostalo po neznámom v antracitovom obleku.

Bol taký zvláštny.

Taký... áno, krásny, ale nebolo to o výzore. Bolo na ňom niečo čudné. Tajomné. A hoci bola jeho maska takmer nepreniknuteľná, miestami som mala pocit, že dokážem vidieť hlbšie, ako by ma on sám bol pustil. Bezmenný William White bol osamelý vlk, ktorý hľadal svoju svorku. A dodnes ju nenašiel. Aspoň tak na mňa pôsobil.

Keď som sa opäť pristihla pri tom, že naňho myslím, vzala som do rúk bielu vizitku, ktorá stále ležala na stole. Načo mi ju vlastne dal? Iste, pýtala som sa, čo robí. No to mi mohol osvetliť aj klasickým „som konzultant.“ Miesto toho mi strčil do rúk kus papiera, ktorý okrem tajomstva jeho profesie skrýval aj telefónne číslo. Hmmm...

Zdvihla som mobil a zavolala mu.

Adrianovi, pekárovi odvedľa. Toto skrátka musí prestať.

„Ahoj, počuj, môžem sa zastaviť po záverečnej a zavolať aj ostatných? Odlož nejaké čokoládové šišky, donesiem ti prvý model obalu a dáme večernú kávu. Čo ty na to?“

Adrian pritakal a ja som bola nútená dokončiť do večera prototyp škatuľky na 6 muffiniek. Drezúra mi vždy išla.

Nemyslieť a tvoriť!

4. kapitola

„Kto ste a čo odo mňa chcete?!“ zachrípnutý mužský hlas sa duto odrazil od stien poloprázdnej až nepríjemne vyhriatej miestnosti, ako v termálnej jaskyni.

„Stai zitto!“ zreval po ňom neznámy Talian a kopol ho do brucha. V tej tme Viktor nikoho a nič nevidel. Od bolesti sa skrútil na zem a pokúsil sa otázku zopakovať po taliansky. Scenár sa opakoval.

Jeho zmysly boli oslabené, pravdepodobne nejakými drogami. Od momentu, keď pricestoval do Ríma za svojou úlohou, mal pocit, že ho niekto sleduje. Cítil to, ako to cvičení agenti cítia vždy.

Vnímal nepriateľskú energiu okolo seba a tušil, že táto misia je oveľa nebezpečnejšia než všetky predtým. Majster bol síce pri zadaní skúpy na informácie, no zároveň bol najvyššou autoritou v Klube a jeho rozkazy sa prijímali bez ohľadu na osobné preferencie. Viktorovi sa do Talianska príliš nechcelo, z osobných dôvodov, o ktorých nikto nesmel vedieť a ktoré mali príliš blonďavé vlasy a mäkké hnedé oči. Vzťahy mali byť pre agentov tabu, nie vždy to však bolo tak jednoduché dodržať. Najmä keď šlo o kolegyňu. Mia bola v jeho veku, vždy si boli blízki. Stretli sa ešte počas tréningu, a keď ich prijal rovnaký Klub, odolať sa stalo takmer nemožné. Vytvorilo sa medzi nimi silné puto, kryli si chrbát, fungovali spoločne ako perfektne naolejovaný stroj. Oficiálne pôsobili ako partneri – agenti. Majster ich však sledoval pozorným okom a neustále vetril, či medzi nimi nie je niečo viac. Možno aj preto poslal Viktora na misiu do Talianska. Bez nej. Chcel vidieť jej reakciu a preveriť jeho lojalitu. Prísne pravidlá Klubu boli pre Majstra sväté. Ich porušovanie sa jednoducho netolerovalo. Gabriel však na nich lipol akosi príliš, akoby mal na to svoje vlastné dôvody. Bol prísny a upätý, občas až strojový. Bol však výborný vodca a Klub pod jeho vedením úspešne plnil jednu misiu za druhou, dokonca ako jeden z najlepších v Európe. Aj preto dostal práve jeho Klub na starosť misiu v Ríme, hoci to bolo hlavné mesto cudzej krajiny. Informáciu priniesli oni, takže mali právo prebrať velenie.

V Taliansku sa schyľovalo k niečomu veľkému a on bol poverený zistiť, či sa na jednej konkrétnej adrese nachádza to, čo sa tam malo nachádzať.

Obrovské datacentrum.

V srdci mesta v podzemí zrekonštruovanej výškovej budovy blízko tunelov metra. Tam, kde by ho rozhodne nik nehľadal. Oni sa však o ňom dozvedeli. Len pred pár týždňami.

Majster a ďalší vysoko postavení šéfovia iných Bielych klubov už dávno tušili, že ich nechcený Čierny brat niečo chystá. A keď sa to prevalilo...

Bože, vedeli o tom iba málo, no ak to bola pravda, Čierni mali na dosah ovládnutie sveta priam biblických rozmerov. Aká irónia, keďže jeden ich agent vďaka tomu uviazol práve niekde v Ríme.

Mal domov podať správu o tom, či tam datacentrum skutočne je. Na tajných suterénnych podlažiach pod vychýrenými novučkými mestskými kúpeľmi. Nič netušiaci kúpeľníci by sa asi veľmi čudovali, keby zistili, že táto rímska voda nie je termálna, ale ohrievaná stovkami vysokých plechových skríň, cez ktoré mala pretekať dátová komunikácia celej Európy...

Viktor sa na tento gigant pozeral cez jednu z vetracích šácht a nedokázal skryť údiv. V momente, keď sa chystal na odchod, aby podal správu Majstrovi, dostal poriadnu ranu do hlavy. Netušil, ako mohol nepostrehnúť prítomnosť inej osoby. Veď predsa...

Nestihol však už nič urobiť. Ani dokončiť myšlienku. Oči mu zastrela tma, a keď sa neskôr prebral, ležal na zemi, všetko ho bolelo a nasledujúce hodiny, ba možno i dni, ho neustále mlátil neznámy, dobre stavaný Talian.

„Aspoň, že je tu teplo,“ pomyslel si Viktor. Snažil sa vysielať svoje myšlienky domov. Možno ich niekto zachytí. Možno Mia. Nikto však neprichádzal na pomoc.

Biely klub nenechával svojich ako zajatcov, ak to bolo čo i len trochu možné, snažili sa zajatých agentov vždy vyslobodiť. Ľudský život bol vysoko cenený.

Viktor bol navyše hodnotný kúsok v zbierke, jeden zo skúsenejších agentov Klubu. Majster mu zveroval najmä sledovacie misie a on v nich bol skutočne dobrý. Mal tak trošku myseľ Sherlocka Holmesa, na veci sa pozeral s väčším rádiusom než bežný človek. Jeho hlava pracovala brilantne, dokázala analyzovať, spájať a dedukovať rýchlosťou, v ktorej ho málokto prekonal. Bol tichší typ, viac pozoroval a počúval, ako hovoril.

V Klube mali všetci svoje miesto. Gabriel mal svoje roky a ako Majster už iba velil, na misiách sa nezúčastňoval. William bol jeho pravdepodobný nástupca. S Majstrom mali podobnú charizmu, William však mal navyše svoj mužský šarm, ktorý ho priam predurčoval na diplomatické misie a jednanie s ľuďmi. Vedel sa dostať ľuďom pod kožu.

Viktor, naopak, zastával skôr funkciu prieskumníka. Bol nenápadný a oblek prenechával Williamovi. Sám najradšej nosil bežné civilné oblečenie, poriadne topánky do terénu a teplý sveter. Vedel byť takmer doslova neviditeľný a vždy zistiť, čo bolo treba. Nemal ambície a dobre vedel, že jedného dňa bude jeho Majstrom práve William, hoci bol len o pár rokov starší. Viktora to však ani trochu netrápilo. Mal rád svoju prácu a vedel, za čo bojuje. Svoj talent využíval v prospech veci, pre ľudí, ktorí bežne kráčali každý deň po ulici a ani netušili, že chlapík v ošúchaných rifliach a mikine s kapucňou, ktorý práve prešiel okolo, sa každý deň stará o to, aby si aj naďalej mohli užívať svoju slobodu, pocit bezpečia a celkom normálny život.

Viktor bol ako tieň, ten však vrhala postava múdreho muža. Muža, ktorého mohli zajať a preľstiť jedine tak, že ochromili jeho myseľ. Tú myseľ, ktorá teraz pod vplyvom neznámych látok vysielala do večného mesta zmätočné prosby o pomoc dúfajúc, že ich niekto zachytí a vyslobodí ho.

5. kapitola

Večer sa u Adriana v pekárni zišla stará dobrá partia. Bernard z nablýskaného klenotníctva, Adrianova dcéra Yveta, Julian z music shopu a pán Tom zo štýlového kníhkupectva.

Sofia dorazila prvá a okamžite sa vrhla na sladké šišky s čokoládovou polevou. Pomedzi nezrozumiteľné hmmm hm hmmm z nej vyliezlo, že má pre Adriana návrh na obal. Vytiahla ho z tašky a položila na stôl, od ktorého ešte len pred chvíľkou odišli poslední zákazníci.

Ako prvá sa naň vrhla Yveta.

„Wow, Sofi, skvelé ako vždy. A to chutné držanie s mašličkou navrchu, ty si génius!“

Sofia sa spokojne usmiala. Vedela, že spracovať Adriana už bude hračka.

„A navyše, budete môcť používať vždy sezónny papier, prípadne si môžete nechať nejaký potlačiť logom a spravím to z neho. Aj mašle môžeme používať tematicky. A ak by toho bolo veľa, spravím prototyp, ktorý dáme sériovo narezať. Čo vy na to?“

K stolu sa pridal už aj Adrian a Sofii iba ticho pritakal a vyjadril malú poklonu.

„Vynikajúce, ako vždy,“ dodal a usmial sa.

Na dvere pekárne zaklopal Julian a za jeho chrbtom sa už krčili aj poslední dvaja očakávaní hostia. Všetci sa zhrčili nad obrovským tanierom plným čokoládových šišiek a pustili sa do rozhovoru.

„Dnes nám pribudol ďalší nešťastník do zoznamu odmietnutých,“ vzdychol si Bernard a pomaly nesúhlasne zakrútil svojou aristokratickou tvárou. Do predajne s klenotmi bol ako stvorený, Sofia si ho nikdy nevedela predstaviť nikde inde.

„Zasa?“ vyvalil naňho oči Julian. „Ešte je len začiatok roka a už je to snáď šiesty.“

„Jedenásty,“ opravil ho Bernard. „Zrejme sa nám ešte vracajú vianočné žiadosti o ruku,“ dodal so stoickým pokojom a pevne stisol pery. Šišky ho, zdá sa, nelákali.

„Vidíš to, Adrian? Máš ty šťastie, že máš svoju ženu už tak dlho. Tieto dnešné nestoja za nič,“ odfrkol si rocker a na jeden šup do seba napchal celú šišku. Prežúval ju za úctyhodného akustického sprievodu. Sofia sa doňho okamžite obula.

„A kde je napísané, že žena musí automaticky povedať áno?! Sme azda v stredoveku?“ Nasledovalo teatrálne prevrátenie očami.

„Počúvaj ma, Snowová, nebudeš tu na mňa gúľať očami,“ povedal Julian naoko nahnevane. Potom rýchlo obehol stôl a schmatol Sofiu okolo pása.

Pevne ju zovrel v obrovskom náručí a začal ju štekliť. Sofia sa rozosmiala na plné ústa a Julian pokračoval vo svojej hre.

„Tak ako, povie Sofinka automaticky áno? Alebo mám štekliť ďalej?“

Sofia sa stále nahlas rehotala a zmietala v kŕčoch, no nemienila nechať čiernoodenca vyhrať len tak ľahko.

„Nie,“ vydrala zo seba hlasný protest v záchvate smiechu.

„Tak nie? No tak na to sa pozrieme...“ povedal Julian a začal Sofiu štekliť ešte viac.

Všetci sa tejto scénke iba bezmocne prizerali s úškrnom na tvárach. Keď už to bolo neznesiteľné, Sofia sa podvolila a zakričala: „Dobre, tak prestaň, prestaň už!“

Julianovi pohrával na perách víťazoslávny úsmev.

„Nie Sofia, musíš povedať áno. Veľké hlasné áno!“ A šteklenie pokračovalo.

Sofii už od smiechu tiekli potôčiky sĺz po lícach. Ledva lapala po dychu.

„Áno, áno, áno, prosím, vezmi si ma Julian,“ vyrazila zo seba z posledných síl, a keď ju obor milujúci Prodigy pustil, bezvládne sa zviezla na zem. Tam sa ešte hodnú chvíľu vydýchavala a smiala.

„Ty somár, budem mať svalovicu na lícach od toľkého smiechu,“ povedala napokon, keď sa vládala postaviť naspäť hore k ostatným.

Julian sa uškrnul a podpichoval ju ďalej.

„To ti predsa neuškodí Snowová. A vidíš, poriadny chlap ťa dokáže prinútiť, aby si povedala áno.“

Sofia už nechcela riskovať ďalšie šialené šteklenie, tak iba s pobaveným úsmevom na perách pokrútila hlavou.

Na Julianovi bolo skvelé, že ju dokázal vždy rozosmiať. Vždy, bez výnimky. Hoci mala Sofia nemožný zvyk naberať si na plecia aj starosti iných ľudí, Julian bol spoľahlivý zdroj dobrej nálady. Keď potrebovala zabudnúť na starosti bežného dňa, alebo sa len jednoducho vyhnúť mysleniu ako takému, zavolala jemu. A on jej každý raz neopakovateľným spôsobom privodil svalovicu na lícach a prihlúply úsmev na perách. Bol priateľom, akého by mal mať každý. Správne bláznivý, no pritom vnímavý a sršiaci neutíchajúcim optimizmom.

Keď sa rozhovor opäť vrátil do normálnych koľají, preberali sa témy ako zákazníci, nemožná upratovacia služba v obchodnom centre, počasie, či každodenná obchodnícka rutina. Prišlo aj na manažéra centra Darsona.

„Tak ako vlastne dopadol váš nájom, Sofinka?“ opýtal sa pán Tom. Narážal samozrejme na vynútenú večeru s pánom Nechuťasom.

Sofii opäť klesli kútiky úst. Julian to zbadal a nahnevane drgol do pána Toma, ktorý sa na neho nič netušiac spýtavo pozrel. V miestnosti zrazu zavládlo nepríjemné ticho.

„Nájom mám po starom,“ odvetila Sofia a sklopila pohľad k drobnému vzoru Adrianovho obrusu na stole. Keďže k podrobnejšiemu líčeniu večere s Darsonom sa nemala, prebral za ňu slovo práve Adrian.

„Obťažoval ju,“ skonštatoval sucho, no rozhodne.

„Čože?!“ vyletelo takmer naraz zo všetkých ostatných prítomných.

„Si robíš prdel...“ zahlásil Julian a jeho bezstarostnosť sa zrazu kamsi vyparila.

„Tak to je neprístojné!“ dodal škrobene Bernard a zatváril sa ešte strnulejšie ako zvyčajne.

„Čo sa stalo, Sofie?“ opatrne sa spýtal pán Tom, no Sofia stále mlčala.

Nechcelo sa jej o tom celom hovoriť, zvyk zatĺkať mala už od malička. Ak sa jej stalo niečo zlé, čo najskôr sa to snažila vypudiť z mysle a miesto toho venovať pozornosť niečomu dobrému. Ako neskôr už v dospelosti čítala v motivačnej príručke, vraj tým priťahovala do života dobré veci namiesto zlých.

Myslieť však na niečo dobré, keď ste v bezmennom čiernom taxíku s dvomi takmer cudzími chlapmi, z ktorých jeden vás vezie bohvie kam a druhý vás proti vašej vôli obchytkáva, je pomerne ťažké.

„Nič sa nestalo, len mu moje stehno a výstrih trochu podávali ruky. Hneď potom som vystúpila doma. Mohli by sme to prosím nerozmazávať?“ spýtala sa nežná tmavovláska a zahryzla si do pery, aby potlačila narastajúcu hrču v hrdle. Ešte pred chvíľou plakala od smiechu a teraz sa jej do očí tlačili slzy z úplne inej emócie.

„Ja ho zabijem,“ zaburácal Julian a vystrel sa tak, že keby v tej chvíli bol v pekárni aj chudák Darson, naozaj by sa mu bola jedna ušla. A určite nie len jedna...

„Upokoj sa, Julian,“ napomenula ho láskavo Yveta a spomenula si, ako musela ráno krotiť otca, keď sa vrátil od Sofie z obchodíku a povedal jej, čo sa stalo.

Z pôvodného plánu rozptýliť sa od zlých myšlienok nad čokoládovými šiškami spolu s priateľmi sa napokon stala rozprava o tom, kto Darsonovi skôr nakope zadok.

Bernard distingvovane navrhoval trestné oznámenie. Julian zvažoval všetko od prepichnutia pneumatík až po vážne ublíženie na zdraví a Adrian mu v tom, tu a tam statne sekundoval.

Jedine pán Tom mlčal a súcitne hladil Sofiu očami. Vedel, že ženy sa v takomto prípade nesmie dotýkať. Jeho manželka raz totiž zažila niečo podobné. Sofia zatiaľ iba ticho stála pri stole a prežúvala ďalšiu šišku. Tá jej však akosi zhorkla v ústach...

6. kapitola

Keď sa Adam v ten večer vrátil domov, všetko sa zdalo byť v poriadku. Už dlhšie čakal na odpoveď od Williama, no nič sa nedialo. Až v obývačke zistil, že čakanie sa skončilo.

Na stole ležala zvláštna červená škatuľka previazaná stuhou, ktorá tam predtým celkom určite nebola.

Skôr než ju preskúmal, šiel ešte skontrolovať zvyšok domu. Tak, ako ho to naučili na výcviku. Výcviku, ktorý kedysi absolvoval spolu s Williamom...

Neobjavil vôbec nič. S hlavou plnou otázok sa teda vrátil naspäť do priestrannej šerej obývačky a vzal do rúk drobný balíček.

Pár stotín sekundy.

Presne toľko trval prvý dotyk s darčekovým balením, ktoré mu prezradilo viac, ako si kedy mohol priať.

Do toho balíčka bola totiž veľmi silno vtkaná láska jeho autorky. Cit, s akým pripravovala balenie, sa pretavil do energie, ktorá balíček stále obklopovala. Akoby mal vlastnú auru, ktorá sa okolo neho nemo vznášala. Adam správne vytušil, že táto silná ženská energia mu ešte bude nápomocná.

Rozbalil teda balíček a našiel v ňom svoj obsidián, presne ako čakal. Bol k nemu však priložený aj sprievodný lístok. Dátum, čas a miesto. Bez podpisu.

William, William... dnes toľko chýb, čo sa to s tebou deje?

Adam ani trochu neskrýval nadšenie z objavu, ktorý mu poskytol krásne zabalený kameň. Spolu s dotykom chladného povrchu lesklej neživej hmoty sa mu v mysli vynorili hmlisté obrazy. Boli však dostatočne jasné na to, aby z nich vedel zistiť to, čo potreboval. Na kameň sa počas jeho balenia preniesla dôležitá informácia. A tú mal teraz on... tromf, aký mu William nechtiac zanechal spolu s pripomienkou ich niekdajšieho priateľstva...

Čože to tu máme?

Mladé dievča, dlhé hnedé vlasy, hnedé oči, olivová pleť, štíhla postava. Mäkké črty tváre a zvláštne povolanie. Majiteľka baliaceho servisu. Adam videl, ako sa jej William dotkol, keď sa poranila pri výrobe balíčku. Tento moment sa odtlačil na kameň ako fotografia na fotopapier.

A hoci si to nik nemohol všimnúť, Adam to videl – medzi ňou a Williamom existovalo neviditeľné puto. Puto, vďaka ktorému teraz videl za kameňom nielen Williama, ale aj ju. Nebyť tohto puta, Adam by Sofiu nikdy neobjavil.

Spájalo ich niečo, o čom ešte ani oni dvaja nemali najmenšie tušenie. A práve vďaka tomu získal Adam eso, ktoré mu priam spadlo z neba.

Mal svoj plán, ako vrátiť Williamovi, čo mu patrí. Keď mu po rokoch snovania pomsty za jeho zradu nechal pripomienku ich niekdajšieho priateľstva v aute, pripísal aj odkaz, ktorý kopíroval posledné slová, čo mu kedysi povedal: Príde čas, keď sa ti to vráti...

No toto bolo snáď ešte lepšie.

Udatný a chrabrý William bude musieť chrániť krásnu dámu. Ako v rozprávke, no nie? Prikazuje mu to totiž jeho Kódex. Ten, ktorý museli dodržiavať všetci agenti Bieleho klubu.

Presne tak, toto je ono. Krásna neznáma... stačí využiť jej energiu a ich puto. A milý William sa nebude stíhať čudovať...

Ako inak, bolo treba okamžite konať. Adam si teda sadol do tureckého sedu, na chvíľu sa uvoľnil, a potom sa začal sústrediť najlepšie, ako len vedel.

Bola to už rutina, no aj tak svojej misii venoval veľkú pozornosť. Išlo mu totiž o veľa. Chcel konečne vrátiť Williamovi Whiteovi to, čo mu patrí. Zradil ho a niečo mu vzal, takže bude zradený a bude mu zobraté.

V mysli upriamil svoju pozornosť na Sofiu. Predstavil si, ako energia zanechaná na balíčku vytvára jemné neviditeľné spojenie medzi ním a mladou dievčinou. Spojivo, ktoré vyzeralo ako tenká strieborná niť tiahnúca sa od neho až k nej.

Keď bolo jemné energetické vlákno dostatočne silné, mohol vďaka tomuto pomyselnému káblu začať pôsobiť na Sofiu. A v tom bol už rokmi skúsený a túžbou po pomste posadnutý Adam veľmi zbehlý.

V prvom rade potreboval, aby si Sofia začala mýliť jeho mysľou vysielané príkazy so svojím vlastným vnútorným hlasom. To by nemalo byť ťažké. No a tiež neuškodí, keď jej ako darček na privítanie v jeho svete pošle trošku negatívnej energie. William bude predsa rád, ak jeho rozkošnú novú priateľku nájde v bolestiach. Čo by sme tak vyviedli Whiteovej krásavici? Výpadky pamäte? Kŕče? Bolesti hlavy? Hmmm... ťažká dilema. Adam sa diabolsky usmieval.

Sofia, Sofia... žiaľ, zaplietli ste sa do zväzku, ktorý vám bude osudný...

7. kapitola

Keď som sa vrátila domov, v hlave mi hučalo a opäť som mala ten hnusný ťaživý pocit. Ba čo viac, zrazu sa k nemu pridalo aj akési točenie hlavy, kŕče v bruchu a dezorientácia. Nemala som poňatia, ako som prešla autom domov asi posledné dva kilometre. Akoby som šla už len po pamäti. Akoby mi zrazu niečo zastrelo myseľ. Nikdy sa mi nič podobné nestalo, takže som bola trochu nervózna.

A k tomu ten dnešný večer.

Mala som čo robiť, aby som napokon všetkých uprosila, nech incident s Darsonom nechajú tak. O nič predsa nešlo... Aspoň tak sa to snažil spracovať môj rozum. Aby sa celkom nezbláznil.

Od únavy som už nevládala udržať otvorené oči. Dokonca som sa nevládala ani odlíčiť, čo som robila vždy, aj po tom najťažšom žúre na strednej.

Niečo ma omámilo tak, že som skrátka zaspala uprostred myšlienky. V dedkovom ušiaku v obývačke...

Nasledujúce ráno bolo zlé. Na všetky Adrianove šišky zo včera som sa na záchode musela pozrieť ešte raz. A ten pohľad rozhodne nebol príjemný.

Chvíľu som premýšľala, či mám vôbec ísť do obchodu a nezavolať radšej Vande, aby šla miesto mňa. Vanda je moja brigádnička, občas mi pomáha alebo za mňa zaskakuje, keď sa náhodou vyskytnú dni ako tento.

Napokon som sa predsa len nejako pozbierala a vybrala sa do obchodného centra. Prišla som až tesne pred pol desiatou. Adrian už na mňa čakal pred obchodom s croissantmi a kávou. Pri pohľade na jedlo sa mi obrátil žalúdok.

„Si biela ako krieda. Čo je s tebou, Sofia? Si v poriadku?“ sondoval Adrian.

„Nie som,“ odpovedala som sucho.

„Tak čo tu robíš? Choď domov,“ povedal rovnako bez výrazu.

„Nemôžem.“

Adrian pokrútil hlavou. Vedel, že nemá význam protirečiť mi.

Zaliezla som do obchodu a hodila si veci dozadu. Potom som sa vybrala do pekárne vyžobrať si predsa len aspoň jeden suchý linecký koláčik a zelený čaj. Ten ma ako tak postavil na nohy. No trvalo mi ďalšie dve hodiny, kým som sa dostala do pracovného tempa.

Večer som sa bezvládne zviezla do postele a zaspala som.

No nie na dlho. Mohlo byť niečo krátko po polnoci, keď sa mi začalo snívať. O Darsonovi. O jeho chlipných rukách a o nočnej premávke. Opäť sa za oknami auta mihali svetlá nočného mesta a on ma obťažoval. V tom sne som kričala a naťahovala ruky, prosila o pomoc. No akoby som bola nemá, nik neprichádzal.

Strhla som sa. Zobudila som sa s prudkým nádychom a kŕčovito som zvierala perinu.

Čo sa to došľaka deje?!

Spravila som si medovkový čaj a opäť sa pokúšala zaspať. Trvalo mi to dlho a moje viečka sa unavene zavreli, až keď sa za oknami začalo brieždiť.

Takto sa to vlieklo niekoľko dní. Každú noc tá istá nočná mora. Do toho kŕče, tlčúce srdce, bolesti hlavy a totálna nechuť jesť. Bola som vyčerpaná, naozaj vyčerpaná.

V obchode teraz oveľa viac času trávila Vanda. Nevládala som, jednoducho so mnou niečo nebolo v poriadku. No k lekárovi sa mi nechcelo. Veď čo by som mu už len povedala? Pán doktor, z ničoho nič mi je zrazu všetko a neviem to vysvetliť?

Julian sa u mňa zvykol takmer vždy poobede zastaviť, ak zistil, že doobeda nie som v predajni. Jeho zvyčajný smiech sa kamsi vytrácal. Neznášala som, ako sa na mňa každý súcitne pozerá. Akoby som už ležala na smrteľnej posteli. No nič mi nebolo!

Teda... skoro nič. Len som nechápala, prečo som stále tak unavená! Akoby zo mňa niekto vysával všetku energiu...

8. kapitola

Tak predsa... prvá vlastná misia.

Eve si namaľovala plné pery tmavým bordovým rúžom a poslednýkrát v zrkadle skontrolovala svoj odraz. Jej exotický ázijský vzhľad bol odjakživa magnetom na mužov, zvlášť ak si na výzore dala záležať tak ako dnes večer. Premenila sa na zvodnú dračicu Evangeline. Snaživka Eve, ktorou je bežne v Klube, sa stratila hlboko pod nánosom výrazného líčenia a zúžených zreničiek lovkyne. Nielen mužov...

Dnes mala misiu. Svoju prvú veľkú samostatnú misiu. A vzhľadom na prostredie si ju mienila poriadne užiť. Ben, ďalší z agentov Bieleho klubu, jej naplánoval stret s objektom, ako to odborne nazývali, v nočnom bare Bulls. Ten bol vyhláseným lokálom miestnych snobov.

Chodieval sem aj Ferdinand, vplyvný profesionálny syn, ktorý bol však zároveň jedným z najprotivnejších škodcov Čierneho klubu. Bol Adamovou pravou rukou a Majster často vravieval, že ašpiruje na miesto veliteľa. Hoci veliteľom bol v tomto momente práve Adam.

Ferdinand bol ctibažný a sebavedomý, no zároveň márnivý, čo bolo jeho veľkou slabinou. Tento známy seladón mal rád pekné dievčatá a alkohol tečúci potokom. Zvyčajne sa okolo neho motali aspoň štyri cvičené gorily, ktoré ho mali chrániť pred prípadnou konfrontáciou s ľuďmi ako William. S tými, ktorí svoju charizmu, svoj talent a svoje schopnosti využívali na dobré účely. S tými, ktorí parazitov ako Ferdinand pomerne úspešne likvidovali.

Tentokrát však nešlo o to zbaviť sa cieľa. Práve naopak, Eve mala za úlohu dostať sa k nemu čo najbližšie a v momente, keď sa prestane kontrolovať, získať čo možno najviac informácií.

Poďme teda na to... povedala si a so vztýčenou hlavou vstúpila do podniku.

Vnútri hrala hlasná hudba a všetko bolo ponorené do šera laserových svetiel a temných zákutí. Eve vedela, že Ferdinand sa bude skrývať v niektorom z boxov.

Podnik bol ladený do kombinácie tmavého ebenového dreva a luxusnej červenej kože. Všadeprítomná krvavá červená naozaj pôsobila ako provokácia v býčej aréne. Asi aj preto bar niesol názov Bulls. Okrem očí zamestnávali ostatné zmysly aj ďalšie desiatky podnetov. Uši dnes ohlušoval poriadne vypeckovaný dubstep, a keď ste sa snažili predrať davom, o pokožku sa vám obtierali cudzie telá, pot a zmes drahých značkových parfumov. No a napokon chuť... Pre Eve to bol dnes ostro sladký červený hriech menom Cosmopolitan.

V službe nesmeli piť, no ona si drink napriek tomu objednala, aby nevzbudzovala podozrenie. Usadila sa za bar a sondovala. Netrvalo dlho a jej oči zablúdili do posledného boxu v rohu miestnosti. Upútal ju preto, že pred ním stáli dvaja svalnatí chlapi bez krku s holými hlavami. Tu bude náš vtáčik...

Mladučká Eve mala šťastie. Smerom k boxu, kde sedel Ferdinand, boli totiž dámske toalety. Vynikajúce...

Agentka do seba naraz nevyberane naliala zvyšok koktailu, oblizla si narúžované pery od pár zvyšných kryštálikov cukru a pobrala sa „prepudrovať si nos“. Jej stratégia bola jasná – upútať jeho pozornosť. Vykročila svojím gazelím krokom a miesto predierania sa pomedzi tancujúce telá si to zamierila na úzku cestičku rovno popred boxy. Súkromie posedávajúcich párikov a partií narúšala celkom bez obalu. Pozerala priamo dnu a naladila sa na príjem.

Prvý box. Dvaja nalepení na sebe. On takmer v jej nohavičkách.

Druhý box.

„A potom som mu povedala, že ho opúšťam.“ Odmlka.

„Och zlatko, to ma tak mrzí, si si istá?“

Dve blondínky. A jedna vzťahová dráma.

Tretí box.

„4:1.“

„Nie, počkaj, 4:2, určite 4:2, ale bola to taká nuda, že posledný gól som už prespal.“

Štvrtý box. Extrémne hlučná partia, ktorej nebolo rozumieť vôbec nič.

Piaty box. Prázdno.

Šiesty box. Ferdinand.

Presne tu sa Evangeline bez okolkov zastavila. Študovala jeho ostrý profil, mierne zakrivený orlí nos, perfektne nastajlované orieškové vlasy, silné bicepsy a plné pery, ktoré teraz obšťastňovali nejakú blondínu. Keby nevedela, čo je zač, možno by sa jej aj páčil.

Dve gorily stojace pred boxom si Eve podozrivo premerali, keď však zhodnotili jej vek, vyzývavé oblečenie a nevinný výraz, zavrhli nebezpečenstvo a ďalej neriešili jej prítomnosť.

Eve vyliezla na stôl a štvornožky sa ladným pohybom ako mačka priblížila až celkom k Ferdinandovi. V tejto polohe jej tesné minišaty odhaľovali plný dekolt a vlasy jej okolo tváre padali dolu ako závoj. Zdvihla jednu ruku a pohladila Fedinanda po líci, zatiaľ čo on sa stále bozkával s neznámou blondínkou.

Pána Orieškového vyrušil jemný dotyk. Otočil tvár smerom k žene, ktorá sa zrazu pred ním skláňala na stole. Eve mala stále ruku na jeho líci a naozaj sa sústredila.

Usmiala sa tak, akoby sa zvádzaním mužov živila. V jej krásnych tmavých ázijských očiach sa zalesklo niečo nebezpečné a nevinné zároveň. Ferdinand nevedel, kam sa skôr pozerať. Či do jej zemitých očí alebo do... tých druhých očí.

...do prdele... to sú prsia! …kto do čerta... túto mačičku... chcem... neznáma...

Aj keď bol značne podgurážený, ešte stále aspoň z časti fungoval jeho štít. Eve v duchu zakliala, hoci navonok nenechala na sebe nič poznať. Miesto toho si jeho tvár za bradu panovačne otočila k sebe a príšerne pomaly sa skláňala k jeho perám. Bude to chcieť tvrdšie prostriedky...

Blondína vedľa sa nervózne pomrvila a očividne sa jej nepáčilo, že jej mladého boháča prebrala iná sokyňa. Keď sa Eve perami dotkla úst pána Orieškového, všetky jej zmysly sa napli najviac, ako len mohli. Lovila. Nie muža pred sebou, ale informácie z jeho hlavy. Ferdinand sa mierne nadvihol, chytil Eve okolo pása a stiahol ju zo stola k sebe na sedenie v boxe. Toto nečakala a na malý moment takmer zakolísala jej vlastná ochrana. Bola by sa prezradila.

Našťastie, Ferdinand bol dostatočne pripitý na to, aby v mladučkej sexici hľadal agenta. Mala iba dvadsať. No svoju prvú veľkú úlohu chcela zvládnuť dokonale. Aj napriek tomu, že práve porušovala jedno z pravidiel. Členovia Klubu sa mali vyhýbať priamej fyzickej konfrontácii s nepriateľom, ak to bolo čo i len trochu možné. Počíta sa aj vášnivé bozkávanie s agentom druhej strany?

Kriste, Majster ma zabije...

Ferdinandove mocné ruky začali Eve blúdiť po tele a ona sa prestávala sústrediť. Viktor. Musí to z neho dostať. Nie je tu na to, aby sa stala ďalšou z jeho krásavíc na vyplnenie voľného času. Pozbierala v sebe zvyšky odvahy a odtiahla sa od neho. Nežne, aby ho to neodradilo.

„Vlastne som šla iba okolo na dámy. O 5 minút pri bare.“ Suchá konštatácia. Neutrálnym, až panovačným hlasom. Vedela, že buď to zaberie, alebo ho na dnes definitívne stratila.

Ferdinand sa mračil, no pohľad z nej nespustil ani na sekundu. Až kým nezmizla za dverami toalety. Hneď na to si prikázal priniesť dve vodky. Otočil ich do seba na ex a pobral sa na odchod. Blondína sa ho ešte pokúšala zastaviť, no on sa jej vytrhol. Zamumlal niečo neslušné, a postavil sa tesne vedľa jedného zo svojich bodyguardov. Boli tam nielen preto, že mal prsty v Čiernom klube, ale aj preto, že jeho zazobaný tatko dbal na synovu bezpečnosť.

Ferdinand jednej z goríl zakričal do ucha pokyny a v momente, keď Eve vyšla z toaliet, okamžite ju nasledoval k baru. Druhá gorila automaticky vykročila za ním, no on dal pokynom znamenie, aby svalovec ostal. Keď sa zbohatlík dostavil k baru, okamžite sa uvoľnili dve barové stoličky. Akoby sa mu naozaj všade automaticky otvárali dvere.

Eve si sadla a on ju majetnícky chytil okolo pása. Objednal ďalšie dve vodky a prinútil svoju spoločníčku pripiť si s ním „na krásnu neznámu“. Eve sa mu zahľadela do očí a pátrala. No jeho štít bol stále príliš pevný, i keď toho vypil oveľa viac než ona. Rozhodla sa teda vrátiť k predchádzajúcej taktike. Zahryzla si do pery a Ferdinand to pochopil ako výzvu. Naklonil sa k nej a opäť ju začal bozkávať. Eve sa sústredila. Zdvihla ruky k jeho tvári. Jednou mu vošla do hustých orieškových vlasov a druhá spočinula na jeho líci s prstami položenými na spánku. Jej dotyk bol ako sonda. Čím viac dovolila ich energiám, aby sa vo vášnivých bozkoch spájali, tým menej sa Ferdinand sústredil. O to jednoduchšie sa jej dostávalo do jeho mysle.

Napokon sa jej to podarilo. Začala vidieť obrazy a spomienky, ktoré potrebovala. Bolo to, ako by ste cestovali po jednotlivých nervových spojivách mozgu, a keď ste našli tú správnu cestu, rýchlo ste sa dostali k informáciám, ktoré ste potrebovali. Čítanie myšlienok bolo vlastne niečo ako chodenie po mape. Stačilo vedieť, čo hľadáte a cesty vás tam už spoľahlivo doviedli.

Evangeline narazila na poradu s Adamom. Prikazoval Ferdinandovi zariadiť Viktorov únos. Videla Ferdinandov telefonát s Talianmi a vyrozumela z neho aspoň pár indícií, ktoré im mohli pomôcť nájsť Viktora. Veľa toho nebolo, no Majstrovi to bude stačiť. Teraz už aspoň vedeli, že za Viktorovým únosom skutočne stál Adam. A ako pochopila z hlavy pána Orieškového, pravdepodobne šlo o časť nejakého väčšieho plánu. Viac sa už ale nedozvedela.

Ferdinand ju náhle prestal bozkávať, akoby si uvedomil, že sa mu niekto hrabe v hlave. Zatváril sa podozrievavo, no Eve zahrala svoju nevinnosť dokonale. Orieškového zradila jeho márnivosť. Odmietol si pripustiť, že by tak mladé dievča mohlo byť agentkou a že by ho nebodaj aj dokázalo ohroziť. Prestala ho baviť. Buď si s ňou užije, alebo si nájde inú.

„Tak ako zlato, ideme ku mne?“

Eve sa presne podľa plánu zatvárila vyplašene.

„Vieš, ja...“ začala koktať. Zámerne.

„Myslel som si. Keď si to rozmyslíš, vieš, kde ma nájdeš,“ povedal. Hodil do seba ešte jednu vodku a odkráčal späť do svojho boxu, kde sa ho pravdepodobne chystala opäť obšťastňovať jeho blonďavá spoločníčka.

Evangeline už medzičasom kráčala von z baru. Bulls jej ešte hodnú chvíľu hučal za ušami, až kým nezašla za roh, kde na ňu čakal objednaný taxík. Ten ju odviezol o tri ulice ďalej, a keď sa uistila, že ju nik nesleduje, zavolala Benovi. Kolega ju o pár minút vyzdvihol svojím autom.

„Preboha Evangeline!“ zhrozil sa hneď ako nastúpila do auta, „veď toho chlapa je plné auto! Čo si s ním vyvádzala?!“

„Upokoj sa,“ schladila ho, hoci bola takmer o 10 rokov mladšia, „iba som mu dovolila pár bozkov.“ Zhlboka dýchala, aby sa upokojila a opäť si posilnila svoj štít.

„Najľahší cieľ to ale nebol, Ben.“

„Máš, čo potrebujeme?“ spýtal sa jej kolega.

„Áno,“ odvetila Eve a zvyšok cesty sa už niesol iba v spokojnom tichu.

9. kapitola

William bol po tomto týždni spokojný. Nič vážne sa nedialo a jeho skupina aspoň trochu pokročila v pátraní po Viktorovi. Vďaka Eve už vedeli, že za jeho zmiznutím stojí Adam a on mal o dôvod viac porátať sa s ním už konečne raz a navždy. Musel však byť trpezlivý.

Keď si ten večer líhal spať, myseľ mal vyrovnanú a skutočne sa mu zívalo. Čakal bezsenný spánok, no opak bol pravdou. Opäť ho do seba vtiahol ten sen, či skôr nočná mora, ktorá ho prepadávala už takmer každú noc.

Tma a rozmazané svetlá premávky za oknom. Ako pri fotení s dlhou expozíciou. Nepríjemné dusno v taxíku, ktorý vlastne nebol taxíkom. A príšerný strach mladej ženy, ktorá sa nevedela ubrániť slizkým dotykom cudzích mužských rúk. Jeho tvár nikdy nevidel. Vlastne ani jej nie. No tá energia mu bola akási povedomá. Akoby tú ženu poznal. Musel ju poznať. Prečo by inak tie sny k nemu prichádzali?

Občas vedel zachytiť náhodné sny cudzích ľudí, no opakované sny nikdy nemohli byť produktom takejto náhody. Niekto tie sny k nemu vysielal zámerne a on bol ako televízny prijímač. Naladil sa na nočnú moru, ktorá sa nejakej úbohej žene opakovala zrejme noc čo noc. A vyčerpávala ju. Aj jeho. Už mal dosť agresora i jeho obete. Keď sa znova vytrhol zo sna a zadychčaný sa posadil na posteli, padol mu zrak na neďaleký stolík, na ktorom mal rozhádzané svoje falošné vizitky. Spomenul si, ako jednu z nich prednedávnom dal tomu dievčaťu z obchodu s baliacimi potrebami. Teda vlastne, z baliaceho servisu. Určite by sa rozčúlila, keby jej kráľovstvo nazval baliacimi potrebami. Pousmial sa a vybavil si v hlave jej tvár, jej čierne oči, zvláštny úsmev a nepochopiteľnú rezistenciu voči jeho charizme. Snažil sa vybaviť si niečo z jej energie či aury, no nedarilo sa mu to.

Odpoveď mal priamo pod nosom, no kolieska do seba ešte stále nezapadli...

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola