Vladimír Ragala

SPRAYERI

Ukážka z elektronickej knihy

Sprayeri

VLADIMÍR RAGALA

Copyright © Vladimír Ragala, 2018

Cover and typo © Vladimír Ragala, 2018

ISBN 978-80-570-0259-8

1. Stretnutie.

Po práci si zašiel Peter Lederer na pivo. Dnes to výnimočne potreboval. Šéf sa znova utápal vo vlastnej dôležitosti. Jeho sekretárka, slečna Neugrasová urobila všetko, aby ho pred šéfom zosmiešnila. Ten nezmyselný referát ohľadne zapožičiavania verejných bicyklov musí znova prepracovať, kým ho šéf predloží starostovi, aby mohol ísť do komunikačného oddelenia a odtiaľ do tlače.

„Samé kraviny, ktoré i tak nik nečíta!“ rozmýšľal Peter idúc z radnice cez prvý obvod. Zahol do ulice Steindlgasse, kde sa nachádzala piváreň s názvom „Gösser Bierklinik„.

Zišiel po schodoch do suterénu pivnice. Miestnosť bola zafajčená. Musel sa chvíľu rozhliadať, kým si oči zvykli na prítmie. Zamieril do zadnej časti, kde rád sedával.

„Peter, si to ty?“ počul za sebou známy hlas. Obzrel sa. Pri stole pri dverách, sedel Felix Felkel a Franz Parzer.

„Crew, ste to vy? Je to možné?“ podišiel k nim a srdečne si potriasli rukami.

„Koľko rokov sme sa nevideli, dvadsať? Taká náhodička,“ Felixa prepadol skutočný pocit radosti.

„Čo tu obaja robíte?“ divil sa Peter, keď si k nim prisadol.

„To musí byť osud. Dvadsať rokov sme sa nevideli a dnes stretnem náhodou Felixa a teraz ešte aj teba. Je toto možné?“ smial sa od radosti Franz.

Peter si objednal čapované. „Ja tomu nemôžem uveriť crew! Vôbec ste sa nezmenili.“

„No len nepreháňaj,“ smial sa Franz, „bruchá nám riadne podrástli.“ Zdvihol pohár do výšky. „Na zdravie našej crew.“ Pripili si.

„Tak hovor, ako si dopadol?“ vyzvedal Franz.

Peter sa zháčil. Ešte stále mu ležal šéf v žalúdku. „Čo vám budem vykladať. Skončil som univerzitu a potom som zakotvil hneď na Viedenskom magistráte. Tam čučím doteraz. Môžem vám povedať, je to strašná nuda. Samé nezmyselné štatistiky! Život úradníka, viete si to predstaviť? A čo ty Felix?“

Felix sa pousmial. Odpil si z piva. „No, čo už ja? Vieš že som sa vždy motal okolo počítačov. Tak dodnes klepem do klávesnice vo výpočťáku.“

„Aspoň to máš pestrejšie. S počítačmi je stále niečo nového,“ vzdychol si Peter.

„Prosím ťa, zabudni na to. Ja sedím v prevádzke na mainframe. Keď som nastúpil chcel som samozrejme robiť nové technológie, ale vo výpočťáku im odišiel chlapík od mainframu do dôchodku, tak mi to ponúkli. Poslali ma do Ameriky na niekoľko školení, lebo Cobol sa už nikde neučí, a už dvadsať rokov administrujem. Tam sa ti za tých dvadsať rokov dokopy nič nezmenilo. Robím dvadsať rokov to isté, ale som zato už pragmatizovaný. Na túto prácu nikoho nezoženú, na školách sa to už dávno neučí a tak to nik nechce robiť. Budem ešte ďalších tridsať rokov robiť to isté,“ Felix si znova odpil a mávol znechutene rukou. „Radšej o tom nehovor.“

„A ty Franz?“ obrátil sa Peter na kamaráta.

Franz sa zachmúril. „Čo ja? Robím grafika pre Standard.“

„Tak to máš dobre, nie? Vždy si bol kreatívny,“ povzdychol si nad kamarátovou šťastenou Felix.

„Ako dobre?“ nechápal Franz. „Celý čas korigujem obrázky vo Photoshope! Niekto skočí z okna, fotograf pošle fotku rozmliaždenej obete a vy si myslíte, že tú krvavú guču môžeme uverejniť? Tak na to zabudni a už mám čo robiť, aby som z toho úbožiaka spravil mŕtvolu pri ktorej sa nik nepovracia. To sú moje ambície. Retušujem fotky.“

„A čo rodina? Koľko máte deciek?“ vyzvedal sa Peter na osud kamarátov.

„Tak ja mám jednu dcéru,“ poznamenal Felix. „Lenže som sa pred dvoma rokmi rozviedol a žena sa odsťahovala k matke do Villachu. Takže ju vidím len sporadicky. A vy?“

Peter zdvihol zrak. Franz neodpovedal. „Tak ja som sa ešte neoženil. Zopár známostí bolo, ale nič z toho. To vieš, ako úradník máš pravidelný život, pravidelný príjem, pravidelné návyky. To žiadnu ženu neohúri. A ty?“ obrátil sa na Franza.

„Prosím vás, ženské. Jedna mi zlomila srdce, a tak som hrozne opatrný.“

„A čo sa stalo?“ vyzvedal Peter.

„Prebral mi ju kolega a keď s ním čakala dieťa, dala mu prednosť. Dozvedel som sa to ako posledný z celého oddelenia. Bol som všetkým na smiech. Ani sa nedivím že mi šéf dáva korigovať samé mŕtvoly. A to keby tušil akí sme boli adrenalínový team.“ Pri tejto spomienke všetci náhle ožili.

„Tak to boli nádherné časy. Ešte dnes vídam moje tags.“ Peter sa vystrel pri týchto slovách od hrdosti. Objednal si ďalšie pivo.

„To bol adrenalín. Spomínaš si Felix, ako ťa skoro pri akcii chytili Babu!“ opýtal sa nadšene Franz.

„Myslíš pri tom Bombing Piece na autobusovom nádraží?“

„Jasné, vtedy čo si chcel sprejovať ten môj návrh na Graffiti na Backjump. Vieš, keď zastal ten šofér iba na chvíľku, aby si zašiel na toaletu,“ pripomenul staré dobré časy Franz.

„Tak to mi nemusíš pripomínať, klepú sa mi nohy ešte po dvadsiatich rokoch, ako som odtiaľ utekal a Babu za mnou. Dodnes neviem, či ma ten šofér videl z hajzla a ich zavolal alebo sa tam s tým modrým majákom zjavili náhodou.“

„To ti verím. Ale za tú graffity si bol vyhlásený za Kinga a to som ti vtedy závidel,“ zaspomínal si nostalgicky Peter.

„Na to si napijeme!“ ťukli si a vypili pohár na ex. Franz objednal ďalšiu rundu.

„Vidíš Franz, ten návrh bol od teba a myslel som si vtedy, že z teba bude najväčší grafik vo Viedni. Skutočne si bol dobrý, “ zamyslel sa Felix nostalgicky. Nastalo ticho. Každý z nich rozmýšľal, čo v živote prepásol. Po dvadsiatich rokoch mať ešte sny do budúcnosti sa im zdalo akosi nerealistické. Peter videl, že crew na to myslí presne tak ako on, len s tým nik neodvážil vyrukovať. „Spackané túžby, ale už som si zvykol.“ Znova mu prišiel na myseľ jeho šéf s tými nepodarenými výkazmi o zapožičiavaní bicyklov verejnosti počas dovolenkovej sezóny. Taká somarina a on sa tomu venuje už týždeň. Keby mu to pred dvadsiatimi rokmi niekto predpovedal, tak mu nasprejuje background. Ale dnes sú z nich bruchatí postarší páni ktorým chutí pivo. Graffiti scénu pozorujú už len okrajovo.

„Veru, tak sme dopadli,“ povzdychol si Felix. „Ale niekedy by som si to ešte rád zopakoval.“

„Čo sa ti stalo, Felix! Už ťa vidím, ako s tvojim bruchom skáčeš cez plot, aby si nasprejoval tag, ako bežíš pred Babu, keď sa tam objavia,“ Peter sa začal smiať. „To ti poviem, to by boli titulky. Štyridsaťročný writer dolapený pri znečisťovaní verejného priestranstva! Ešte by ťa zavreli do blázninca.“

Odmlčali sa. I keď mal Peter zaručene pravdu, akosi im bolo clivo. Už nič v živote nedokážu, už si nič v živote nedoprajú. Najťažšie to musel znášať Franz, pomyslel si Peter. Ten má umeleckú dušu.

„Franz, čo hovoríš na úroveň dnešných mladých writerov? Boli sme lepší,“ Peter chcel Franza povzbudiť.

„To vieš, hlavne to bolo vtedy všetko inak. Zotti sú technologicky modernejšie. Môžeš s nimi dosiahnuť omnoho krajšie linky. Aj umelecky sú ďalej. 3D sme ešte nepoznali. Na druhej strane sa mi zdá, že sme boli omnoho autentickejší. Dnes je v tom hodne komercie.“

„Počuj, vedel by si navrhnúť niečo revolučné, čím by sme tým mladým vyrazili dych?“ spýtal sa zapálene Felix.

„Iste, že by som mohol, ale čo z toho?“ divil sa Franz.

„Tak to navrhni a ja sa postarám aby sa to objavilo v Hall Of Fame. My im to ešte ukážeme.“

„Neblázni Felix, po niekoľkých pivách sa ti vrátila sila, ale zajtra bude svet vyzerať inakšie,“ chlácholil ho Franz.

„Čo sa staráš. Nemusíš byť pri tom. Urob návrh a uvidíš,“ dušoval sa Felix.

„Tak to teda nie, “ zamiešal sa Peter. „Crew je Crew, musí držať pohromade, i keď je to hovadina. Ale samého ťa v tom nenecháme. Tak povedz, ktorý corner chceš okrášliť?“

„Myslel som na Metro.“

„Lenže tam sú checkers a kontrolujú situáciu. Je to príliš nebezpečné.“ Peter začal inštinktívne cúvať. Uvedomil si, aký by to bol rozruch, keby zamestnanca Viedenského magistrátu pristihli pri sprejovaní metra.

„To si predtým checknem. Tak idete do toho, alebo nie ste už žiadni Aerosól Junkie?“ Felix na nich významne pozrel. Nastalo ticho.

„Tak si na to pripime. Franz, daj mi tvoje telefónne číslo, až budeš mať návrh, aby som sa predtým trocha pocvičil. Platí?“

„Jasné, Junkie.“

Peter pozrel na hodinky. Bolo jedenásť a on mal v sebe už niekoľko pív. Ak sa chcel dostať do jedenásteho obvodu metrom, mal by už ísť. Z tašky vybral vizitky a podal ich Felixovi a Franzovi. „Tu máte môj telefón a e-mail. Už budem musieť ísť. Dajte o sebe vedieť.“ Vstal a rozlúčili sa. Crew sa naňho usmievala ako za starých čias. Leskli sa im oči dojatím. Zaplatil a vyšiel na ulicu. Ovanul ho chladný vzduch. Na ulici pobiehali hlavne mladí ľudia. Jeho ročník sedel už doma upri televízore. „Starí blázni, tak sme si zaspomínali,“ pomyslel si a pobral sa do metra.

2. Čin.

Prešlo niekoľko dní bez toho, aby Peter dostal od Crew echo. Šedivý pracovný rytmus sa opakoval. Dvakrát musel prepracovať referát o bicykloch, kým s ním bol šéf spokojný. Peter rozmýšľal nad tým, že pravdepodobne Crew vytriezveli a tak sa už na veľké prísľuby zabudlo. Ďalších dvadsať rokov sa neuvidia.

V piatok priletel do mailovej schránky odkaz od Franza. Peter ho otvoril a nevychádzal z údivu. Bubles s Dripsom, v rôznych farbách, tenké linky cuttovali povrch a tiahli sa jemne na zotti skinnycapse. Malo to všetko charakter pripomínajúci Komiksové figúrky. Bola to nádherná flow, ale tiež veľmi odvážna. Franz napísal, že sa crew stretne tak, ako posledne v corneri o šiestej večer. Dovtedy si má kúpiť zottis a trénovať.

Trénovať na stene pridelenej už pred rokmi sprejerom od magistrátu by bolo pre štátneho zamestnanca nebezpečné. Radšej si to vyskúša v pivnici. Po rokoch mal konečne pocit, že sa teší na koniec týždňa.

Celú sobotu strávil Peter v pivnici. Výsledky boli podpriemerné, fedings nezodpovedali jeho predstave. Jeho ruka nebola taká voľná, ako to mal v spomienkach. Jeho Tag skoro vôbec nezodpovedal jeho podpisu. Najradšej by crossoval každý svoj pokus. Zahodil rolku papiera a začal odznova. Po hodinách tréningu začal byť konečne spokojný. Len tempo bolo príliš pomalé, musí to stihnúť do desiatich minút. Viac času nebude mať. Pri tejto úvahe mu prebehol mráz po chrbte. Toto vzrušenie bolo po rokoch apatie znova objavené. Pri skutočnom výjazde musím byť perfektný, tam si nemôžem dovoliť žiadnu chybu. Takže ešte raz od začiatku.

O štvrtej poobede stihol nasprejovať celú grafiku do desiatich minút. Bol zvedavý, či to stihne v takomto tempe i Felix. O Franza si nerobil starosti. Z jeho podkladov to bolo viditeľné. Franz bol ešte stále najlepší. Peter zabalil zottis do starého vaku, obliekol si bundu s kapucňou a obul tenisky. Prv, než opustil pivnicu, pozrel ešte do zrkadla. Videl v ňom staré slávne časy Junkierov.

Vo veľkej Pivnej klinike bola normálna prevádzka. Crew sedela pri tom istom stole, ako naposledy. Boli poverčivý. Peter si objednal pivo. „Ako to vyzerá?“ pozrel na Felixa.

„Máme viacero možností. Môžeme skúsiť šťastie na stanici medzi Erdbergom a Gazometrom, alebo medzi Spittelau a Heiligenstadt. Odstavné depá sú odľahlé a strážené. Dostať sa k súprave znamená vliezť do chránených priestorov. Jednoduchšie bude zaútočiť na odstavnú koľaj. Po skončení nočnej šichty tam odstavujú súpravy. Do úvahy by prichádzala U1 v Leopoldau, U3 v Ottakringu, alebo U4 v Hútteldorfe.“ Felix si odpil z piva.

„Bol som si to obzrieť. Najlepšie sa mi to pozdávalo v Ottakringu. Tam sa dostaneme k súprave bez väčších problémov. Má to však háčik. Súpravy strážia Babus. Pritom sa v službe striedajú, takže po obchádzke máme asi pol hodinu čas. Aspoň teoreticky, lebo niekedy z nevyspytateľných dôvodov pridajú ešte jednu obchádzku.“

Ľahké vzrušenie prebehlo po všetkých tvárach. Felix mal veľkú tašku plnú zottis, baterku, súpis cestovných plánov. Franz sa pozrel na jeho tašku. „Kedy chceš zaútočiť?“

Felixovi prebehol úsmev po tvári. „Dnes o jedenástej.“

Na chvíľu ostalo ticho.

„Myslíš, že je to dobrý plán?“ spýtal sa Franz.

„Myslím, že hej. Žiaden strach, nič sa nestane. Vzal som auto, odstavíme ho niekde obďaleč aby sme mohli zdrhnúť.“ Všetci sa zasmiali. „Len či dokážete nasprejovať burner?“

„To sa ešte ukáže. Mimochodom, tvoje pieces sú výborné. Škoda, že ich môžem len biten, a nie sú mojím nápadom,“ poznamenal Peter.

„To ma teší. Ešte som to úplne nezabudol,“ zaškeril sa Franz.

Čas sa vliekol. S pribúdajúcim časom bola crew nervóznejšia. Nik si to nechcel priznať. O desiatej zaplatili a vyšli na ulicu. Felixovo auto parkovalo v podzemnej garáži na Schwedenplatz. Keď sa doviezli do Ottakringu, zaparkovali auto v bočnej ulici a blížili sa k odstavnej koľaji. Ulica bola tichá, Felix sa pozrel na hodinky. O chvíľu videli Babu prechádzajúceho okolo súpravy. Počkali ešte dve, tri minúty po tom čo zmizol Babu z dohľadu rozbehli sa k súprave. Pri súprave pomohol Franz Felixovi vyliezť na prednú stranu kabíny vodiča. Felix sa držal stierača a bomboval kabínu. Peter vytiahol z tašky zottis a bomboval predné dvere súpravy. Potiahol sprayom cez predné dvere tak, aby vytvoril Flyingpanel. Jeho ruky sa mihali vo vytržení, cítil pot stekajúci po čele na pery. Minúty bláznivo leteli. Konečne bol Bubbles hotový. Potom naspreyoval žltou farbou Fill-in. Chlapci zatiaľ liezli po vlaku ktorý sa menil na farebné graffiti. Peter nastriekal svoj comment. Chcel prejsť k ďalším dverám keď videl ako chlapci zoskočili zo súpravy a odhadzovali svoje zottis. Peter sa otočil a zbadal Babu. Inštinktívne odhodil tašku a zottis a chcel sa rozbehnúť. Felix ho zadržal za rukáv. „Neutekaj, vybavím to,“ zasyčal Felix.

Babu, súkromná ochranná firma sa blížil.

„To je ale svinstvo!“ zvrieskol Felix. „Skoro sme ich dostali!“

Babu prišiel ku skupinke. „Videli ste tých Junkies?“ spýtal sa Babu.

„Skoro sme ich chytili, ale ušli v poslednej minúte,“ povedal Felix vzrušeným hlasom.

Franz sa pridal hlasne nadávajúc, „také svinstvo a my to platíme z našich daní!“

„A prečo ste ich neprenasledovali?“ spýtal sa Babu rozčúlene.

„Zbláznili ste sa!“ zvrieskol Felix. „V našom veku po troch pivách? To si ich môžete naháňať sám.“

Babu musel priznať, že by to bolo hodne nerealistické. „Videli ste tých mazalov? Môžete ich popísať?“

„Pri tomto svetle? to určite nie! A nie je to vaša úloha strážiť súpravy, kde ste vlastne boli?“ spýtal sa Felix výhražne. Babu pokrčil plecami. Cítil sa byť v defenzíve.

Franz sa ešte viac rozčertil. „Také svinstvo a niet tu nikoho, kto by to tu strážil! To má byť Viedeň čistým Európskym mestom? Načo si kupujem za drahé peniaze cestovné lístky, keď mám cestovať v takomto svinstve? Môžete mi to vysvetliť, pane?“

„Musím spísať hlásenie,“ podotkol Babu a rýchlo sa začal vzďaľovať. Crew zašla za roh a nastúpila do Felixovho auta.

V aute vybuchla eufória.

„Myslel som, že umriem,“ smial sa Peter.

„To bolo niečo, ako za starých čias!“ vykrikoval Franz.

„Ešte lepšie. Vtedy sme museli utekať. V našom veku sa môžeme hrať na nasratých!“ rehotal sa Felix.

„Hej a najlepšie na tom bolo,“ prekrikoval ho Franz, „že Babu ani vo sne nenapadlo, že by sme to mohli byť my.“

„Zahral som to presvedčivo. To sa musí osláviť. Pozývam vás ku mne. Je to síce manzardka, ale to vám asi bude jedno,“ pozýval nadšene Felix.

V nedeľu o siedmej stála crew na nástupišti Stephanplatz. Keď prichádzala nimi naspreyovaná súprava, začali hulákať pieseň „We are the champions... od Freddy Mercuryho. “ Keďže boli značne pripití, nik nedokázal pochopiť súvis medzi nasprayovaným vlakom a troma postaršími pánmi. Ostraha metra sa nad nimi len usmievala. Keď súprava prešla po tretíkrát, boli už značne unavení a tak sa pobrali domov vyspať sa z opitosti.

3. Opica.

Toľko zábavy nezažil Felix už roky ako tento víkend. Sedel v práci za svojím počítačom. Hlava ho ešte stále bolela. Pokúšal sa koncentrovať na prácu ale mysľou mu blúdili otázky. „Na internete musí byť o našej akcii predsa aspoň nejaká zmienka.“ Hľadal po známych stránkach, http://www.graffitieuropa.org/, ale žiaden hint tam nenašiel. Na stránke http://blog.graffitiresearchlab.at/ mal viac šťastia. Prvé reakcie, samé ponosy. HIP – HOP scéna neakceptuje žiadneho nováčika. Jednotlivé rajóny sú rozdelené. Ottakring patrí skupine ktorá sa nazýva Tagom UG238. Skupina nadávala kvôli vmiešavaniu sa do privátnej sféry. Vyhrážala sa crossing akciami. “Len nech si naše pieces znehodnotia!” pomyslel si Felix. “My chceme mať len našu zábavu. Najradšej by som im odpísal, ale to je príliš nebezpečné. Škoda, poslal by som im len hint, že sa jedná o starších pánov, čo tu pôsobili už dávno pred nimi. Možno by som to mohol spraviť nepriamo, upozorniť ich, či si pamätajú na Jozefa Kysaka, prezývaného tiež prvý špinil Viedne z devätnásteho storočia.” Felix otvoril svoju mailovú schránku a napísal list Franzovi a Petrovi.

“Ahojte, len jeden hint. Nadávajú nám kvôli teritoriálnemu zasahovaniu. Pred desiatimi rokmi by bola naša akcia na titulkoch v novinách. Dnes sa už nad tým nik nevzrušuje. Pekný pracovný týždeň. Felix.”

Odoslal mail a za chvíľku dostal odpoveď od Petra. “Bol to nádherný víkend po skutočne dlhej dobe. Dnes som zo zvedavosti prestupoval na Stephanplatz. Súprava metra s našimi pieces stále premávala! Bol som skutočne hrdý! Pekný pracovný týždeň. Peter.”

Felix si natiahol nohy pod stolom. Pozrel na status bežiacich procesoch na Mainframe. Všetko bolo v najlepšom poriadku. Strčil si do ucha slúchadlo a spustil na počítači skladbu “Rappers In Page”. Zrak mu padol na link skupiny MA21. Otvoril ho a prehral si titulné skladby 4/4 takt srdca, Auto agresivita, Nostalgia.

„Je to celkom zábavné,„ pomyslel si, „zaujímalo by ma, na ktorej magistrátnej adrese Peter pracuje. Ale v skutočnosti, aký zmysel dáva ešte bombovanie? Graffiti sa v posledných rokoch náramne skomercializovalo. Pred desiatimi rokmi som bol ešte presvedčený, že sa jedná o umenie. Áno, bolo to umenie Performance! Ale dnes! Dnes mi robí pôžitok už len performancia. Franz sa vtedy mohol stať skutočne slávnym. Veru Franz, ten mal talent. Mňa to len vzrušovalo. Adrenalín! Ale chudák Franz. Ako by sa mu len dalo pomôcť?”

MA21 hrali práve song „Nik na nič neverí.“ “To sa hodí,” uškrnul sa Felix. “Napriek tomu Petrovi tiež nerozumiem. Ako to len na magistráte môže vydržať? Otvoril si stránku magistrátu Viedne. Na kultúrnej stranke svietila reklama na Hundertwaserov dom. Svetová atrakcia! Výnimočné! stálo v titulkách. “Veď je to len pomaľovaný dom, ale prečo sa im páči práve tento?” Jednu stránku ďalej našiel sťažnosti na Sprayerskú scénu Viedne. Čistenie graffitov stojí Viedeň pol milióna euro ročne. “Toho pol milióna pre buffen mohli radšej strčiť do reklamy na graffiti. Nechápem, prečo sa do toho vôbec miešajú, keď tomu nerozumejú. Ako to tam Peter môže len vydržať?” vŕtalo mu hlavou. “To že nás naháňajú Babu, je OK, aspoň je to vzrušo. Ale to, že nám magistrát chce prideľovať steny na sprayovanie, to je pekná hovadina. A ešte nás označujú za kriminálnikov! Najradšej by som Hundertwaserov dom covernol. To by sa pekne divili, ak by jedného rána našli Hundertwaserov dom pekne pretretý na šedo. Bola by takáto akcia proti našej morálke? Hundertwaser predsa nebol sprayer. A asi by to nenašlo pozitívny ohlas v našej scéne. Ale tá myšlienka sa mi páči.” Felix sa potočil na stoličke.

Mail od Franza sa zatrepotal v schránke. “Chlapci, som na vás hrdý! Na to by sme si mali ešte raz pripiť. Čo robíte vo štvrtok?”

Vzápätí prišla odpoveď od Petra. “Vo štvrtok nemôžem. To máme dlhý pracovný deň. Volá sa to u nás PDŠ – posrane dlhý štvrtok. Musím odovzdať nezmyselný referát. Je to môj osud! Ale nedajte sa odradiť a vypite si i za mňa. Peter.”

“To je škoda” pomyslel si Felix. “Chudák chlapec. Jeho job by som skutočne nechcel. A k tomu bláznivý šéf.”

Otvoril si link www.správy.at a čítal titulky. “Výbuch vulkánu, Európa sa zmieta v leteckom chaose! Ukrajina zbankrotovala! Umelec sa ukrižoval na Stefansdome!” Tento titulok ho zaujal. “Žaloba za poškodenie majetku proti Emmerich Weissenberger. Emmerich Weissenberger: „na veľkonočný pondelok som sa ukrižoval na dóme sám, v zastúpení všetkých, čo si sami nevedia pomôcť.“ Na veľkonočný pondelok spôsobil výjazd hasičov a polície Emmerich Weissenberger, keď sa uviazal vo výške 20m na Stephansdome v póze ukrižovaného Krista s tŕňovou korunou na hlave a previazaný len kusom handry. Táto performance, neoznámená kostolu ani polícii mala upozorniť na neprávosti spôsobené cirkvou.

„Tomu sa hovorí akcia,“ zajasal Felix, „také niečo by sme mali urobiť. Sprayovať súpravu, to už dnes nikoho nezaujíma. Ten chlapík sa mi páči.“

Otvoril si mail a napísal.

“Haló, Franz. Peter vo štvrtok nemôže. Má PDŠ. Ale my sa stretneme o štvrtej. Ahoj Felix.”

Ako odpoveď prišlo OK. Felix si spomenul na Petra. Otvoril Petrov mail a odpísal. “Haló, Peter. V ktorom oddelení sedíš? A ako sa volá tvoj šéf? Felix.”

Na odpoveď nemusel dlho čakať.

“Haló, Felix. Sedím v oddelení MA33 na Viedenskom magistráte a môj šéf sa volá Mag. Jozef Petrovics. Prečo ťa to zaujíma? Peter.”

Felix odpísal. “Len tak, spomenul som si, že som poznal pána Prohasku z oddelenia Helpdesku. Felix.”

Vzápätí prišla odpoveď. “To sa teda mýliš, takého u nás nemáme. Peter”

Felix sa usmial a odpísal. “Haló, Peter. Alebo to bol pán Müller? Felix.”

“Haló, Felix. Máme na Help desku dvoch Müllerových, myslíš Roberta alebo Güntera? Peter.”

“A, už ho mám,” pomyslel si Felix a odpísal. “ Haló, Peter. Myslím že to bol Günter. Ale to je už dávno čo som sa s ním stretol. Nedaj sa šéfom utýrať! Tak ešte pekný deň. Felix.”

“No tak, Magister Petrovics, za pokus to stojí,” uškŕňal sa Felix a zdvihol telefón. Na internete si našiel oddelenie 33 a zavolal. V telefóne sa ozval hlboký hlas. “Magister Petrovics, prosím.”

Felix kričal do telefónu. “Pán Magister, tu je Müller z helpdesku. Mám na vás prosbu, môžete sa pozrieť na obrazovku či tam máte Icon Adobe Reader 9?” Felix nečakal na odpoveď a kričal ďalej. “ Ako prosím? Zle vás počujem, som vo výpočtovom stredisku a je tu hrozný hluk od počítačov. Ako? Neviete ho nájsť? Ale včera sme ho inštalovali, musí tam niekde byť! Ako? Nemáte ho? To nie je možné! Môžete prosím otvoriť Explorer a ísť na C dvojbodka slash systém slash Adobe slash verzia deväť? Ako prosím zle vás počujem. Čo? Nevyznáte sa v Exploreri? Ale to je dôležité. Viete čo, dajte mi vaše prihlasovacie ID a vaše heslo, ja sa prihlásim na počítači a všetko za vás odkontrolujem. Ako prosím?” Nie, nemusíte mať strach, ak niečo chýba, ja to doinštalujem. Ako prosím, ach áno užívateľ MP33 a heslo je my4PC? Jasné, dám to do poriadku. Pekný deň vám prajem pán Magister.” Felix položil slúchadlo. “A takýto blbec šéfuje Petrovi! Povie mi svoje heslo do telefónu.” Felix sa zasmial, zavrel internet a pustil sa do písania malého programu.

4. Performance.

Vo štvrtok nikdy nebolo vo veľkej Pivnej klinike plno. Franz už čakal na Felixa. Sedel a popíjal pivo. V jednej ruke zvieral marker a čmáral Quickpiece do svojho Blackbooku. V mladosti to robieval často. Keď skončil svoju sprayerskú dráhu, prestal tiež so skicami. “Vlastne je to škoda, že som s tým prestal,” rozmýšľal Franz. “Toľko dobrých nápadov som vlastne zahodil. Ako to bolo s návrhom čo ma posledne napadol?” nevedel si už na tú linku spomenúť. “Za mlada bolo všetko revolučné. Až na comments, tie boli vždy debilné. Fuck Police! One Love World Wide! To by som už dnes nevypisoval. Ale v mladosti to bolo moderné,” Franz začal kresliť nový piece. Akosi mu robilo radosť, že skicuje svoje nápady do bloku. “Veru, vtedy som mal ešte ambície. Každá myšlienka mohla znamenať prerazenie na scéne. Teraz ma to už iba baví. Tak ako i crew, už netreba nikomu nič dokazovať.”

Franz bol hlboko ponorený do svojho bloku, takže ani nezbadal, že si Felix prisadol. Felix ho chvíľu pozoroval, kým nedokončil piece, potom ho vyrušil v jeho myšlienkach.

“Bol by si schopný v boubles napísať nasledovný comment?”

Franz zdvihol zrak a prekvapene sa opýtal, “ty si dnes ale overdressed! Chodíš do práce vždy v saku a kravate?“

Felix sa zasmial. “Normálne nie, ale dnes musím ešte niečo vybaviť na magistráte.”

“A o aký text sa jedná?” spýtal sa Franz.

“Napíš len www.youtube.com/performance.”

Franz napísal text s veľkým červeným bubles.

“Veľmi pekné,” spokojne sa usmieval Felix. Vytiahol z tašky kravatu a podal ju Franzovi. “Zaviaž si ju, ideme na magistrát.”

“Ženíš sa?” spýtal sa nedôverčivo Franz.

“Jasné!” zarehotal sa Felix.” Felix sa postavil. V ušmudľanom saku a kravate vyzeral ako typický úradník. Franz si nedôverčivo uviazal kravatu.

“Navštívime Petra,” oznámil Felix a vykročil.

Prišli pred radnicu, kde pri vchode stáli dvaja checkers. Chodby boli prázdne napriek tomu že dnes boli poobede úradné hodiny pre verejnosť. Prišli na prvé poschodie. Felix sa zastavil pred každými dverami a čítal menovky. Pri jedných dverách zastal a zaklopal. Nedostal žiadnu odpoveď. Pootvoril dvere a nazrel dnu. Kancelária bola prázdna. Vošiel a Franz ho automaticky nasledoval.

“A kde sedí Peter?” spýtal sa Franz.

“Možno za týmito dverami,” ukázal Felix na otapetované masívne dvere. Podišiel k nim a zaklopal. Žiadna odpoveď. Felix otvoril dvere a vošiel. Franz ostal stáť vo dverách. Pred ním sa rozkladala obrovská kancelária, na stenách viseli portréty starostov Viedne, pri okne stál masívny stôl v štýle Biedermayera.

“Asi sme sa splietli, to nemôže byť Petrova kancelária,” poznamenal Franz a chcel vycúvať.

“My sme správne, tu sedí vicestarosta, Petrov najvyšší šéf, a my mu tu zanecháme trocha umenia!” poznamenal Felix a vysypal z tašky zottis. Franz tu stál s otvorenými ústami. “To predsa nemôžeš urobiť!”

“Samozrejme že môžem a ty ma v tom predsa nenecháš samotného.”

Franz nemohol ujsť ale ani sa na nič odvážiť.

“Vezmi si čo potrebuješ a nabombuj piece na stenu z tvojho práve navrhnutého repertoáru! A nezabudni prisprayeovať comments na ktorom sme sa dohodli. Ja sa zatiaľ postarám o tamten počítač.”

Felix sa posadil za Biedermeierovský stôl na ktorom stál počítač. Z tašky vytiahol Webovú kameru a cez USB ju pripojil. “Pohni sebou! Každú chvíľu môže niekto vojsť!” zvreskol Felix. Franz zdvihol prvý spray a začal automaticky bombovať.

Felix sa prihlásil ako MP33 s heslom my4PC.Bez problému sa dostal do systému. Zasunul USBstick, prekopíroval svoj program do systému a znova USBstick vytiahol a strčil si ho do vrecka. Franz zatiaľ bomboval s červeným zottis Blockbuster. Felix sa pousmial, potom odštartoval svoj program. Na obrazovke sa zjavil obraz z WEB kamery. Natočil kameru tak, aby mal v obraze vchodové dvere. Potom zavrel program a odhlásil sa z počítača. O niekoľko minút bol Franzov Masterpiece hotový. Cez celú stenu žiaril nápis: www.YouTube.com/performance. V rýchlosti zbalili všetky spraye do tašky a vyšli z miestnosti. Chodba bola prázdna. Zbehli do prízemia. Oproti nim šli dvaja zamestnanci. “Dobrý deň,” pozdravili a prešli okolo nich. Pri vchode stáli dvaja Checkers a pozerali bez záujmu na dvoch úradníkov v kravatách odchádzajúcich z práce. Felix sa skoro rozosmial. “Škoda, že to Peter nemohol s nami zažiť!”

“Ty musíš byť úplne strelený!” brblal Franz, ale v skutočnosti ho hrial pocit vzrušenia.

Spolu sa vrátili do veľkej Pivnej kliniky. Ich stôl bol ešte prázdny. Objednali si Plzeň. Franz do seba vylial pol pohára. “Čo si tam za tým počítačom vlastne vyvádzal?”

Felix sa smial. “To bude prekvapenie pre Petra. Napísal som malý program, ktorý spustí kameru vždy, keď niekto vojde do miestnosti a nasnímaný stream pošle na určitú mailovú adresu. Tá adresa mi patrí, ale je samozrejme anonymná. Až dostanem video stream, nakopírujem ho na YouTube slash performace. Jasné?” Felix si odpil z piva.

“To nemyslíš vážne! Keď tam vkročí Petrov šéf, ten vyletí dva metre do vzduchu!”

“Presne o to ide, chceme zažiť trocha srandy,” rehotal sa Felix.

“Ty, ale snáď nebude mať Peter z toho opletačky?” spýtal sa Franz zarazene.

“Prečo myslíš?”

“No kvôli tomu prihláseniu sa na počítači. Odkiaľ si vedel heslo?”

Felix sa rozžiaril. “Tá metóda sa nazýva social engeneering. Spočíva v tom, že niekto je taký idiot, že ti prezradí heslo do telefónu.”

“A kto bol tým idiotom?” spýtal sa nedôverčivo Franz.

“Určitý pán magister, ktorý sa náhodou hrá aj na Petrovho šéfa!” rehotal sa Felix.

“No zbohom, až mu na to prídu bude mať peklo! na to si treba pripiť!” Franz zdvihol pohár a dopil ho do dna.

“Tak, a teraz zájdem domov a pozriem si môj mail. Ozvem sa ti.” Felix podal Franzovi ruku a vyšiel s krčmy. Franz otvoril svoj Blackbook a začal skicovať nový Quickpiece. Pôsobilo to na neho upokojujúco.

5. Checker.

Peter mal radosť, že je konečne piatok a pracovný týždeň sa končí. Vošiel do svojej kancelárie na prvom poschodí magistrátu. Posadil sa za počítač a otvoril si stránku denníka Standard. Očami preletel titulky. Potom si prezrel ekonomickú stránku. Nakoniec prišla na rad kultúra. Bola to denná štandardná procedúra. Z vedľajšej miestnosti začul vzrušené hlasy. Kolegovia zdvihli hlavy od počítačov, hlasy silneli, odrazu sa rozleteli dvere a v nich vrieskala sekretárka.

“Už ste to počuli?” nečakala na odpoveď a pokračovala, “kancelária vicestarostu bola zdevastovaná!” Peter a jeho kolegovia nechápali zmysel tejto výpovede. Kolega Furtner, ktorého prezývali Fufi sa nesmelo vyzvedal. “Čo sa stalo? Praskol radiátor?”

“Bola počmáraná!” vrieskala hystericky sekretárka.

“Ako počmáraná?” nechápavo krútil hlavou Fufi.

“Niekto počmáral kanceláriu vicestarostu sprayom!” pišťala sekretárka na omdletie a ukazovala prstom do kancelárie. Všetci vyskočili zo stoličiek a hrnuli sa do šéfovej kancelárie. Prebehli cez kanceláriu sekretariátu a ocitli sa vo veľkej miestnosti veicestarostu, kde vzrušene postávali kolegovia.

“Taká drzosť!” jačala postaršia kolegyňa červená od zlosti.

“To je vlámanie! Také čmáraniny!” rozčuľoval sa mladší kolega, “zavolajte políciu!”

Petrovi padol zrak na nasprayovanú stenu. Ten štýl, farby, Bubles, Content! To mohol byť iba Franz! Aká nádherná grafika! Masterpiece! Niečo tak výnimočné ešte nevidel. Fading medzi farbami bol geniálny. Petrovi sa zatočila hlava. Musel sa otočiť a vrátiť do svojej kancelárie. Sadol si k počítaču a zadal link www.youtube.com/performance, ktoré bolo nasprejované na stene. Spustilo sa video. Videl vicestarostu, ako otvára dvere svojej kancelárie, ako kladie svoju tašku na stôl, ako sa obracia a v tom zbadá graffity, jeho neuveriteľnú grimasu prekvapenia a zdesenia a potom ten desivý výkrik z jeho úst. V tom sa rozletia dvere od sekretariátu, sekretárka ho chvíľu nechápavo pozoruje, až kým jej zrak nepadne na stenu. “Svinstvo!” zvrieskne sekretárka a zbledne na odpadnutie. Vzápätí krik “polícia, polícia” ozývajúci sa zo sekretariátu. Vzápätí sa nahrnuli pracovníci sekretariátu do dverí a vicestarosta ich okrikuje, “robte niečo!” Sekretárka vybieha von a za malú chvíľočku sa nahrnuli jeho kolegovia, dokonca vidí seba samého ako nechápavo pozerá na umenie.

“Franz! Franz! Zbláznili sa!” bleslo mu hlavou, “ale prečo magistrát? A prečo mu nič neprezradili?” Peter bol taký vzrušený, že sa musel postaviť a znova si sadnúť. “Možno práve preto, aby ho prekvapili. Bol predsa v crew ten najbojazlivejší. Felix nemal z ničoho strach. Tomu pôsobil adrenalínový šok vždy radosť. A Franz, ten sa chcel stať vždy Kingom. Len ja som nikdy nevedel, čo vlastne chcem. Preto mi nič nepovedali.”

Kolegovia sa začali pomaličky vracať do kancelárie. Boli hodne rozrušení.

“Ochranka magistrátu je konečne tu,” poznamenal Fufi. “Počítač vicestarostu zmanipulovali. WEBcam bola nainštalovaná na obrazovke. Šéf ochranky z výpočtového je tam už tiež.”

“A?” opýtal sa Peter zvedavo.

“Na jedenástu je zvolaná porada,” oznámil Fufi. “Všetci musia vypovedať, či si niečoho podozrivého nevšimli.”

“Ach tak a čo máme dovtedy robiť?” spýtal sa Peter s iróniou v hlase.

“Zatiaľ máme vyčkať a nič nerobiť, šéf ochranky si chce byť na istom, či neboli aj zmanipulované iné počítače,” konštatoval Fufi. “Nechápem, ako môže niekto niečo také urobiť. A že nemajú strach, že budú pritom prichytení. To sa teda čudujem.”

Peter sedel ticho a v duchu odpovedal. “Práve pre to to robia, lebo je to také vzrušujúce. To nikdy nepochopí tento byrokratický občan ako je Fufi. Na také niečo mu chýba fantázia. V tom nádhernom Masterpiece vidí iba mazaninu. Ani si ju poriadne neprezrel. Veru, pred Hundertwasserovým domom stoja všetci fascinovane. To im starosta nakázal obdivovať. Ale táto grafika je fuj! sami nemajú žiaden názor. Nikdy by si nevyskúšali nahodiť burner! To je predsa zakázané!”

“Kolega Peter, vy ste sa predsa kedysi v graffiti scéne pohyboval, čo si o tej mazanici myslíte?” prerušila Petra z úvah sekretárka ktorá vošla do kancelárie. Lyšiacky sa pri tom usmievala. Petrovi sa zahmlilo pred očami. Kolegovia sa na neho s prekvapením a záujmom pozerali. “Je to rozhodne výnimočná akcia,” poznamenal Peter znechutene.

“To ste sa vyjadril až príliš diplomaticky!” odvrkla sekretárka, “ja by som povedala že si niekto z magistrátu vystrelil.”

Kolegovia pozerali na sekretárku, potom na Petra a znova na sekretárku. „Ak je to pravda, tak majú tam niekde v uliciach Viedne nepriateľa. A nepriateľ mocného magistrátu je i nepriateľom ľudu. Takýto nepriateľ nemôže očakávať zľutovanie. V tomto momente už nik nemôže prehlásiť, že graffiti je umenie, v tomto momente je graffiti vyhlásením vojny! “

“Máte úplnú pravdu pani sekretárka!” pritakal Peter, vstal a vyšiel na chodbu do kuchynky ku kávovaru. O tomto čase bola kuchynka prázdna. Vytiahol telefón a vytočil Franzovo číslo.

“Ahoj Peter” ozvalo sa v slúchadle. “Čakal som, že asi zavoláš. Čo sa u vás deje? Ešte stále taká nuda na referáte?”

“Zbláznili ste sa?” zasyčal Peter ticho do telefónu. Počul, ako sa Franz smeje.

“O čom to hovoríš?” spýtal sa Franz nevinne.

“Ty veľmi dobre vieš o čom hovorím! Čo ste si pri tom mysleli? To bol tvoj nápad?” syčal Peter do telefónu.

“Čo chceš, v tých dverách kancelárie si vyzeral hodne prekvapený. Mohol si sa pred tým trocha učesať než si tam vliezol, vyzeral si taký bledý,” smial sa Franz.

“Len sa smej, práve ste sa stali nepriateľom magistrátu číslo jedna! Ja by som sa nesmial!“ rozčuľoval sa Peter.

“Tak, tak, my máme veľa nepriateľov. Ale ty nás neudáš, však?” vyzvedal Franz v dobrej nálade.

“Čo na to mám povedať, je tu hotové peklo. Musím končiť, o jedenástej máme poradu.”

“Daj o sebe vedieť ak budeš mať niečo nové,” chechtal sa Franz.

“No určite.” Peter naštvane ukončil hovor a odobral sa do zasadačky.

Zasadačka už bola plná kolegov. Na čelnej strane stál šéf výpočtovej ochranky, vedľa neho šéf ochranky magistrátu a za nimi šéf komunikačného oddelenia. Peter sa usadil do posledného radu.

“Takže, nemusím prízvukovať, že všetko čo sa tu povie neopustí múry magistrátu,” prehovoril šéf ochranky. „Na otázky novinárov neodpovedať a pošlite ich tu k šéfovi komunikačného pánu Gobberovi.” Šéf ochranky urobil prestávku aby svojim slovám dodal vážnosť. “Takže, čo doteraz vieme. Vlámanie sa stalo presne o tretej hodine tridsiatej tretej minúte. Vieme to preto, lebo o tomto čase bolo prihlásenie sa na počítači vicestarostu. Inštalácia programu zanechá vždy stopu. Teraz ide o to, či v inkriminovanom čase videl niekto pohybovať sa po magistráte nejakých mladíkov.” Šéf ochranky sa rozhliadal po prítomných. Po dlhšej chvíli sa opýtal, “takže nik si ničoho podozrivého nevšimol?”

Ohlásil sa kolega Dienstmann. “A ochranka pri vchode si nič nevšimla?”

Šéf ochranky sa naňho škaredo pozrel. ”Bohužiaľ nie. Bol štvrtok a v tento deň je tu množstvo návštevníkov, “ odsekol nevrlo.

Kolega Dienstmann provokoval ďalej. “A ako sa mohli mladíci dostať do zabezpečeného počítača?”

“Práve to vyšetrujeme,” odpovedal šéf ochranky výpočtového strediska, “ale mladíkov by som nepodceňoval. Väčšina vlamačov v pentagóne boli mladíci.”

Nastalo ticho, nik už nemal žiadne otázky.

“Tak dobre, ak by niekoho ešte niečo napadlo, hláste sa u mňa. Môžete ísť,” rozpustil sedenie šéf ochranky.

Kolegovia sa hrnuli zo zasadačky.

“Kolega Lederer,” začul Peter svoje meno od šéfa ochranky,“ mali by ste pre nás chvíľku čas?” Peter ostal zarazene stáť. Šéfovia k nemu podišli, a počkali, kým sa miestnosť vyprázdni.

“Takže kolega Lederer, potrebovali by sme vašu pomoc,” zopakoval šéf ochranky. “Vieme že ste pred niekoľkými rokmi iniciovali projekt voľných miest pre graffiti vo Viedni. Usudzujem preto, že sa v tejto scéne vyznáte. Vedeli by ste nám pomôcť?” Petrovi začal stekať pot po chrbte. “Ale to bolo pred dobrými desiatimi rokmi. Odvtedy som s touto scénou už nemal nič do činenia,” bránil sa Peter spolupráci.

Šéf ochranky sa však nevzdal. “To všetko samozrejme vieme. Ale ste jediný, kto by mohol do tejto scény vniknúť a dať nám zopár informácií. Tak čo poviete?”

Peter zbledol. “To by som samozrejme pre magistráte rád urobil, ale v mojom veku ma asi už táto scéna bude ignorovať, len pomyslite, že sa jedná o samých mladých ľudí.”

Do rozhovoru s zamiešal šéf ochranky výpočtového strediska. “To všetko vieme, ale premyslite si stratégiu, ako sa na nich nakontaktovať. Ako krstný otec, alebo niečo podobné. Nik neočakáva, že budete behať a sprayovať steny. Ale možno by sme mohli zahájiť novú kampaň pre túto scénu.”

Peter bol v úzkych, skúsil teda argumentovať svojou pracovnou vyťaženosťou.

“No možno, ale teraz mám hodne referátov, to by som musel konzultovať s mojím nadriadeným…”

Šéfovia ochranky sa na seba pozreli a hlboko sa nadýchli. “Viete, to nemusíte konzultovať, váš nadriadený bol dočasne zbavený funkcie, kým sa všetko nevysvetlí a tak podliehate zatiaľ mojej kompetencii. Vieme, že softvér bol nahratý pod jeho menom, ale on si na nič podozrivé nevie spomenúť. Takže od teraz podávate hlásenie iba mne,” skonštatoval šéf ochranky. “Máte úplnú voľnosť. Samozrejme že máme pochopenie keď budete cez noc alebo dopoludnia pracovať s mládežou, že nebudete chodiť na čas do práce, takže si nemusíte cvikať hodiny, to je už všetko dohodnuté. Tak súhlasíte?”

Peter pokrčil ramenami. “ Pokúsim sa…” Šéfovia ho blahosklonne prepustili.

V kancelárii ho už čakali zvedavý kolegovia. “Čo od teba chceli?” vyzvedal Fufi. Peter sa naňho škodoradostne pozrel. “Preberáš môj bicyklový referát. Odteraz makám pre Security. Všetko ostatné je tajné.” Peter zobral zo stola podklady a položil ich na stôl Fufimu. “Ak by si sa nevyznal, kľudne mi zavolaj,” prehodil s úsmevom. Potom sa odhlásil na počítači, zamkol šuplík a vyšiel z miestnosti zanechajúc v nej ohúrených kolegov.

“Blázni,” zahundral Peter,” musím sa stretnúť s crew a zistiť čo mám vlastne robiť.”

6. King s.

Franz prišiel do práce neskôr. Sadol si za svoj stôl. Kolegovia už postávali pri káve, ale Franz nemal chuť počúvať klebety. Ako prvé si otvoril na internete stránku YouTube a hľadal link na Performance. Na stránke sa objavila chyba: „The page cannot found.“ Znepokojilo ho to. Žeby si zašiel predsa len podebatovať s kolegami? Skúsil to na YouTube ešte raz. V tom nabehol stream. Vicestarosta nadával ako zmyslov zbavený, jeho sekretárka zavýjala ako vlk. Zamestnanci magistrátu sa valili do zneuctenej miestnosti a vyvaľovali oči. Zbadal Petra, ako stojí zamyslene vo dverách. V tom stream skončil. “Tak to je vhodné na komentár!” pomyslel si a začal písať.

“Vo štvrtok vo večerných hodinách zaútočila skupina sprayerov na magistrát!”

“Pekný titulok,” potešil sa.

“Dnes obdržala redakcia video zverejnené na YouTube, na ktorom je možné vzhliadnuť prekvapenie pracovníkov magistrátu po tom, čo objavili zdevastovanú miestnosť vicestarostu. Neznámy HIP HOP aktivisti sprayerskej scény vnikli v úradných hodinách na magistrát a zanechali po sebe spúšť. Graffiti sa tiahne cez celú stenu kancelárie. I keď sa tejto maľbe dá priznať určitý umelecký nárok, treba si predsa položiť otázku či sa jedná o umeleckú performance alebo len o mladícke mazanice. Touto otázkou sa ešte budeme zaoberať.”

Vytlačil článok a zašiel za šéfredaktorom. “Smiem vyrušiť?” spýtal sa úctivo po zaklopaní.

“Poď ďalej,” povedal šéf o dobrých desať rokov mladší od Franza. Položil na stôl noviny, ktoré práve čítal a ponúkol Franzovi stoličku. “Čo máš?”

“Môžem ti niečo ukázať?” Bez toho, aby Franz počkal na odpoveď podišiel k šéfovmu počítaču a vyťukal na YouTube link Performance.

“Čo si o tom myslíš?” spýtal sa Franz po tom čo si ho spolu pozreli.

“Odkiaľ to máš?” opýtal sa prekvapene šéf.

“Dostal som to z HIP HOP scény. A tu som k tomu napísal aj titulok. Čo na to povieš?”

Šéf si prečítal článok a pokýval hlavou. “Páči sa mi. Myslíš, že budeme prví kto s touto správou vyjde?”

“Tým som si celkom istý,” pošúchal sa Franz radostne po čele.

“Tak dobre, zavolám do tlače aby to dali na titulnú stránku. Pošli mi to elektronicky.”

S tým Franza jeho mladý šéf prepustil. Franz sa vrátil k počítaču a poslal článok aj s linkom YouTube šéfovi. Za pár minút už mohol vidieť článok aj s linkom na Webovej stránke redakcie.

Franz vstal a zašiel do kuchynky spraviť si kávu. Ticho pozoroval kolegov a chlipkal zo šálky. Ozval sa telefón. Volal šéf,“ Franz, môžeš prísť ešte na chvíľku do mojej kancelárie?”

“Samozrejme,” Franz náhlivo dopil horúcu kávu a pobral sa do šéfovej kancelárie. Ticho zaklopal a vstúpil. V kancelárii bol okrem jeho šéfa aj predseda redakčnej rady. Obaja sa naňho usmievali.

“Sadni si,” s úsmevom povedal šéf. “Nechcem vôbec vedieť odkiaľ máš tvoje informácie, ale sme asi prví kto ich publikuje. Ozval sa síce hneď hovorca magistrátu a žiadal o stiahnutie informácie, ale my predsa žijeme zo senzácií, takže nepochodil,” nastalo chvíľu ticho kým šéf pokračoval.

“Prečo sme ťa pozvali je, že si myslíme, že za tým je trocha viac než mladícka nerozvážnosť.” Šéf pozrel významne na predsedu redakčnej rady.

“Bolo by vhodné túto tému rozvinúť. A tak sme mysleli, že by si mohol obnoviť svoje bývalé kontakty k sprayerskej scéne. Ty si pred rokmi predsa písal články z tohoto prostredia.”

Franz prikývol hlavou ale nič nepovedal.

“Tak fajn, keďže sme presvedčení, že i magistrát podnikne nejaké kroky, bude dobré, ak o tom budeme informovať. Ty sa v tej scéne vyznáš Franz a my ťa všemožne podporíme, stačí len povedať. Odteraz sa venuj len tejto téme, ostatné nechaj na kolegov. Môžeš sa do toho hneď pustiť. Všetko jasné?”

Pohľad jeho šéfa hovoril jasne, “žiaden odpor!”

„Tak dobre, pokúsim sa nadviazať nejaké kontakty,” prehovoril Franz. Jeho šéf sa ukľudnil. Díval sa naňho prívetivo a dával pohľadom najavo že sa audiencia skončila. Franz sa rozlúčil a vyšiel z kancelárie.

Nedopitá šálka kávy stála ešte stále na stole, kde ju zanechal. Franz si z nej odchlipol, ale už mu nechutila. Bola studená. Potom zašiel k svojmu kolegovi.

“Jozef, dostal som od šéfa jednu tému. Ostatné témy musím odovzdať. Môžeš to za mňa zobrať?”

Jozef sa na Franza prekvapene pozrel, chvíľu pouvažoval než sa rozhodol. “Tak dobre, pošli mi to mailom a pripíš k tomu komentáre.”

“Vďaka,” povedal Franz a zašiel k svojmu počítaču. Cez Google si vyhľadal najnovšie komentáre HIP- HOPovej scény.

COOL EARL: “Cool! To sú Kings!” stálo v jednom blogu.

CORNBREAD: “Tie hlúpe tváre byrokratov, na to sa dá pozerať!” písal iný blog.

TAKI: “Junkies, akí Burner Graffiti! Best of King s! Vyzývam crew k battle! Povedzte kde a kedy!”

Franz sa rozosmial. Spôsobovalo mu to potešenie. Usporiadať battle by nebola ani taká zlá myšlienka, aspoň by sa ľahšie znova dostal do scény.

Na stránke Štandardu sa pod jeho článkom zbierali komentáre.

IGITI: “Také svinstvo! A to musíme všetko financovať z našich daní!”

Papi: “Vinní sú cudzinci! K ničomu nemajú vzťah. Nemajú žiadne hodnoty!”

JORGI: “Jasné, cudzinci a Junkies, čo sú len na drogách. Všetkých by som dal zavrieť!”

ALKI: “To je to moderné umenie! Je nám nanucované, či sa nám to páči alebo nie!”

“Tak to tu bude ešte zaujímavá diskusia,” povedal Jozef, stojaci Franzovi za chrbtom. “Prišiel som síce kvôli niečomu inému, ale nedalo sa nečítať. Je to tvoj nový článok?”

“Áno,” prehodil Franz.

“No to sa dostaneš medzi dva názory, ktoré vedú vojnu. To ti teda nezávidím. A ešte sa to celé spolitizuje. Bude to pre teba pekný tanec na tenkom lane,” pousmial sa Jozef.

Jozef bol rovnaký ročník ako Franz. Dobre si rozumeli. Začínali spolu v redakcii, mali spoločný záujem o šéfovské miesto. Lenže prišiel mladý, agresívny, sebavedomý kolega a miesto dostal on.

“No toho sa obávam tiež,” prehodil Franz. “Ale nie som si istý či k tomu neprispievame i našimi komentármi.”

“Tak to som si celkom istý, že to tak je,” povedal Jozef. “Pozri na tvoj komentár, neznámy mladý sprayeri z HIP- HOPovej scény vnikli na magistrát a spustošili kanceláriu svojimi graffitmi. Týmto hneď voláš občanov na barikády. A pečiatkuješ HIP HOP scénu za zločincov. Je mi jasné, že chceš článkom vyvolať emócie, je to náš job, ale tiež ich budeš musieť ukľudniť.”

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

1. Stretnutie.

2. Čin.

3. Opica.

4. Performance.

5. Checker.

6. King s.