Milan Šimečka

KONEC NEHYBNOSTI

Ukážka z elektronickej knihy

Milan Šimečka

Konec nehybnosti

Obálka: Michal Mojžiš

Vydala © Nadácia Milana Šimečku, Bratislava 2018

ISBN

978-80-89008-56-8 (pdf)

978-80-89008-57-5 (epub)

978-80-89008-58-2 (mobi)

Súbor úvah, vo forme občasných denníkových zápiskov, vznikal od Silvestra 1987 do konca februára 1989. Svojimi glosami podal Milan Šimečka výrečné svedectvo o atmosfére prednovembrového roku 1988, v ktorom zachytil pozvoľný pád normalizačného režimu a zdanlivo nehybnú atmosféru v spoločnosti. Publikácia Konec nehybnosti vyšla knižne krátko pred autorovou smrťou v roku 1990 (Nakladatelství Lidových novin). V roku 2018 ju znova vydáva Nadácia Milana Šimečku (v pôvodnom jazyku) ako elektronickú knihu, rozšírenú o predslov z pera doc. Petra Pitharta.

Proč tak pozdě?

O tom, že osmičky za nás dějiny neudělají

Vím, co málokdo ví. Vím, že Milan Šimečka varoval (nebo uprošoval?) Václava Havla, aby se nestal prezidentem.

Byl jsem tehdy na pár týdnů tak zvaným „představitelem Občanského fóra“, stál jsem tedy blízko, nejblíže Václava Havla. Bylo 29. prosince 1989 a Havel byl toho dne před polednem zvolen prezidentem Československé socialistické republiky.V mrazivém ránu jsem s dalšími odcházel ze „štábu“ Koordinačního centra OF dole na Václavském náměstí a mířili jsme na Hrad, abychom byli u toho.Volili poslanci Federálního shromáždění, já stál opřený o zeď Vladislavského sálu.

Ve dveřích „Špalíčku“ (tak se ten dům jmenuje snad dodnes, dole je luxusní kavárna) mně dal někdo do ruky několik papírů. Byl to dopis psaný rukou a adresován byl Václavu Havlovi. Protože autorem byl Milan Šimečka, přečetl jsem si jej hned tam na ulici, ačkoli jsme všichni byli ve velikém spěchu a nervózní. Šimečku jsem vždycky četl, vždycky dřív než jiné autory - když bylo málo času.

Dikce dopisu byla velmi naléhavá. Milan chtěl po Havlovi, aby si to rozmyslel a nenechal se zvolit. Víc než naléhavá, byla skoro zoufalá, nešťastná, protože autor mohl tušit, že už je pozdě.

Smysl varování, pokud jsem s to jej v paměti rekonstruovat, byl v tom, že ho bude více potřeba jako kritického občana s velkou morální autoritou na Hrádečku než jako krále na Hradě. Že náš očekává těžší doba, než si umíme představit, protože za námi je normalizace jako čas, který rozhlodal všechny hodnoty, zpřevracel jejich pořadí. Doslovnou argumentaci dopisu si už nepamatuji, ale nebyla mi vůbec cizí. Sám jsem už podobné varování napsal studentům pražských vysokých škol několik dní po ١٧. listopadu. A při prvním, tzv. „orientačním“ hlasování v plénu Koordinačního centra Občanského fóra někdy začátkem prosince ١٩٨٩ jsem se zdržel hlasování, když šlo o kandidaturu Havla na Hrad. Tehdy se „volilo“, mezi několika v úvahu připadajícími kandidáty. Bylo nás dokonce osm (proti asi padesáti), co jsme se zdrželi. Sám Václav Havel se někdy začátkem listopadu 1989 vyslovil v tom smyslu, že chce být napříště tím, kdo bude mít vliv, ale ne moc.

Nevím, kdo všechno ten dopis ještě četl (jistě jsem si jej nenechal v kapse), nevím, zda jej četl Václav Havel, který si ale v tu chvíli už někde v podhradí rovnal kravatu. Nevím, komu jsem jej předal. Pak jsem na něj zapomněl.

***

Milan se posléze stal jedním z poradců Václava Havla na Hradě, zřejmě se tedy s prezidentstvím svého přítelenějak smířil. Já se stal předsedou vlády České republiky (v rámci federace), dopis mně nadlouho vypadl z paměti. Jen občas nahodile vyplaval na její povrch, ale nikdy jsem se na něj nikoho neptal, ani Milana, ani Václava Havla. Vyčítám si to, protože ten dopis jistě byl důležitý, i když neměl žádné důsledky. Možná byl tedy spíše symptomatický než důležitý. Milan pak nečekaně zemřel, snad prý to tak tak brzy nemuselo být. Všichni jsme byli permanentně přetažení.

***

Sociologové, na rozdíl od filosofů, básníků či politiků by měli vidět společnost, jaká je. Přesnou zprávu o ní bychom měli očekávat právě od nich. Mají to přímo v popisu práce. Často je přeslechneme, protože ty zprávy bývají nepříjemné.

Byli dva takoví sociologové, oba z Moravy a oba jsou už na pravdě Boží, kteří řekli československé/ české společnosti včas pravdu o tom, jaká je a proč. Jejich slova byla přesnější a varovnější než slova jiných. Byli jimi Ivo Možný a Milan Šimečka.

Možný na malém prostoru tenké hubené knížky vysvětluje, jak devětaosmdesátý byl obsažen už v letech předcházejících. Proto to šlo tak snadno.

Knížka Milana Šimečky Konec nehybnosti je neopakovatelným, originálním experimentem. Je totiž zrozena ze vzedmutého očekávání – a reflektovaného zklamání. Autor přiznává, že podlehl osmičkové mánii a vsadil na to, že v roce 1988 „to“, jak vždycky říkává náš lid po hospodách, „praskne“. „Ono“„to“ – „praskne“. Zklamání bylo větší o toto očekávání a autor je učinil tématem knihy: proč to tentokráte nevyšlo, proč tak pozdě?

***

To jsou dvě nejdůležitější otázky: Šimečkova Proč tak pozdě?A Možného Proč potom tak snadno? Dvě útlé knihy dvou sociologů, které vznikly těsně před Listopadem, a těsně po něm, jsou podle mého dosud nejužitečnějším klíčem k našemu porozumění nejen minulosti, ale především současnosti. Přesvědčivě líčí, co byla normalizace a v čem byla tak destruktivní, a jak se pak snadno prosmykla do nových poměrů.

Nejsou to optimistické knihy, ale co je optimismus? Optimismus je, když už, přesvědčení, že pravda je lepší než iluze. Že pravda je to, co nás nakonec osvobodí. Ale kdy a jak, to nevíme. Že se máme snažit, i když naděje není velká.

***

Šimečkovy zápisky z roku „nultého“ obsahují ještě jedno, stále aktuálnější varování. Autor v druhém plánu knihy sleduje vývoj „perestrojky“ v Sovětském svazu. Vypadá to, že velmi pečlivě. Umí rusky, takže cituje, analyzuje a hodnotí vystoupení jednotlivých jejích protagonistů, tehdy v naší veřejnosti dosti známých, včetně nekonformních, ba opozičních umělců. Lidé v čase „glasnosti“ nenechávají na sovětském systému, na komunismu, na Stalinovi niť suchou. Často Šimečku překvapují radikalitou svých soudů. A on se škodolibě raduje z toho, jaké neřešitelné problémy to způsobuje našemu stranovládnímu establishmentu, který perestrojku zapírá, cenzuruje, kličkuje před ní. A lidé stojí fronty na sovětské tiskoviny, protože jich přijde jen pár kusů.

Jedna slova, jeden postoj však těm perestrojkovým entuziastům nemilosrdné pravdy chybí všem. Nikdo z desítek, za ta léta stovek revizionistů, kajícníků, reformátorů, buřičů…, hrdinů pravdy nezmíní zločiny, kterých se ruští či sovětští politici a vojáci dopustili na Budapešti v roce 1956 či Československu v srpnu 1968. A ovšemže i mnohde jinde podél hranic říše.Ani náznak odsouzení, politování. lítosti. Všichni ti slavní odvážní kritici stalinismu a brežněvismu se zastaví tam, kde jde o zájmy impéria, ruského či sovětského. Tam, kde se zastavila bota sovětského vojáka. Kde leží hroby sovětských, ruských vojáků. Kam až se dočasně či navždy rozšířilo ruské impérium.

Nejspíše všeobecné, implicitně sdílené mínění velí všem stalinistům i antistalinistům zmlknout: jednou dobytá, obsazená území jsou naše. Nebo budou, jsou-li momentálně ztracená. Rozšiřovat impérium je věčný úkol, závazek, při jejichž naplňování nemáme slov lítosti (po letech se objeví báseň „kosmopolitnějšího“ básníka Jevgenije Jevtušenka o tancích, které se valí Prahou... Napsal ji vzápětí po invazi) pro ty okupované, zabrané.

Nejen Šimečka, my, pražský lid, jsme dobrovolně, bez nucení a organizování, stáli při Gorbačovově návštěvě v roce 1987 na chodnících podél tras jeho kolony jako kdybychom mu tím chtěli říci: čekáme na vaše slovo, aspoň gesto, náznak, kterým byste zpochybnil srpnový vpád. Bylo to tehdy velké zklamání. Rozuměli bychom i sebejemnějším narážkám a odpustili bychom jeho fráze, kdyby v nich byla sebenepatrnější distance od zločinu okupace země.

Bylo to vlastně první velké zklamání v poststalinské době: na tuto expanzivní konstantu lhostejno, zda sovětské či ruské existence si budeme muset zvykat. Bude se jmenovat všelijak jinak („rozpad Sovětského Svazu jako největší geopolitická katastrofa 20. století, tedy větší než obě světové války (Putin), strategická katastrofa“ „blízké příhraničí“ a jiné kolonialistické eufemismy. Kde půda nasákla krví našich, tam se jednou vrátíme… Na tu půdu máme svaté právo…. Příšerná doktrína – kdyby to byly doktrína. Je to sama esence ruské duše: naše komplexy, naši věčnou zaostalost překonáme velikostí extenzívní, i kdyby nás to mělo stát nová a nová utrpení: vždyť naše oběti, to je naše velikost.A obráceně: pro tuto velikost dokážeme trpět jako nikdo jiný na světě.

***

Milan Šimečka v lednu 1988 nevěděl, že se do samotného konce nehybnosti v tom roce netrefí. Jako publicista dal na „osmičky“, byla to vsázka i na efekt, která nevyšla: napíši jako válečný zpravodaj kroniku porážky režimu přímo z fronty…Chvála Bohu, že nevyšla! Díky špatnému odhadu mohli jsme hned na počátku nové doby vědět (náklad knihy byl dnes už nevídaný: 80 tisíc!), co jsme sebou táhli, co jsme si nevědapřinesli z minulosti a co dosud za sebou táhneme. Že to bude doba staronová: v nových kulisách se starými postoji, hodnotami…

Řadu skvělých postřehů, přesných pozorování, hlubokých analýz Milana Šimečky se mně tu chce citovat, ale proč, čtenář se k nim za chvíli dostane. Možná, že jako já, ustrne. Jak přesně vidí autor tu dobu. Ty doby: obě! Tu tehdejší, i tu současnou.

***

Nevím, jak to všechno souvisí s dopisem příteli, který se za dvě, tři hodiny stane prezidentem. Určitě to ale souvisí. Šimečka nevaruje Havla proto, že to bude mít na Hradě těžké. Oba dva si zvolili nesnadnou disidentskou existenci už dávno. V tom to není.

Tedy v čem? Oba dva si nedělali iluze o době, o lidech. Havel o tom pojednává ve svých hrách, esejích (zejména v „Dopise prezidentu Husákovi“, ale i třeba ve slavné „Moci bezmocných“). Milan Šimečka si nejspíše mohl myslet, že s takovým vlastně pesimistickým postojem ke společnosti se vládnout nedá. Co těm lidem bude Havel říkat?

On pak ale přesto, že dobu i „náš lid“ nešetřil, dokázal vzbudit naději, kterou si asi Milan Šimečka nedokázal představit. Šimečka neměl Havlovy rétorické schopnosti, i když jsem ho vždycky strašně rád poslouchal – zdál se mi moudřejší než my ostatní. Neměl ale ani takové charisma – proč by měl mít? Neměl ani Havlovu ctižádost, o které se Havel sám dovídal až postupně. Šimečka byl pronikavý pozorovatel a myslitel, ne strhující řečník. Havel měl za sebou trojí věznění. Ano, i Milan ztratil devět měsíců ve vazbě v očekávání prvního velkého a „úspěšného“ procesu.

***

Jak jinak se toho normalizačního balastu postupně zbavovat než o tom číst, přemýšlet, mluvit s ostatními?

Mezi přesnou, a tedy krutou, varující analýzou postojů v čase normalizace (před jejím úředním koncem) a současností uplynulo skoro třicet let.

Dnes, na konci těchto tří dekád, napíše o nás velká přítelkyně našeho národa (odseděla si tu jako studentka FAMU pár měsíců ve vazbě) polská režisérka Agniezska Hollandová: „Češi z dvacetiletého období normalizace vyšli s obrovským traumatem a pocitem méněcennosti, kterého se nikdy nezbavili. Nevyrovnali se s ním konstruktivním způsobem. Nikdo nic neanalyzoval – a tím pádem neléčil“.

Ona, ne český režisér a český producent (scenárista byl náš, mladý muž, který po léta marně obcházel české adresy), to řekla filmem „Hořící keř“ o Janu Palachovi. Ale spíše o tom, jak se společnost tehdy naposledy na několik dní napřímila, aby se pak už definitivně sklonila a čekala – na další, nebo ještě další „osmičkový rok“.

Milan Šimečka chtě nechtě předvedl, že tyhle fatalisticképočty neplatí. Listopad se věru mohl udát klidně ještě i o rok později. Kdyby se nenaskytl mrtvý student třeba až 11. května… Jakkoli nepravý, až on byl zřetelnou nápovědou národu: bez obětí nedosáhnete ničeho.

Namísto vzpoury s rizikem skutečných obětí jsme se my Češi, Moravané a Slezané, jak napsal v „Konci nehybnosti“ Milan Šimečka, „proplazili dějinami“.

Duben 2018

Petr Pithart

31. 12. 1987

Trochu jsem podlehl všeobecné osmičkové mánii a píšu si tyto záznamy v naději, že do nich velké dějiny dodají napětí, brizantní materiál a nakonec i úlevu od strašlivé nehybnosti, která mě deprimovala celých dvacet let. Východoevropské hodiny velmi zrychlily svůj chod, něco by se mohlo stát i bez magie čísel. Kdosi mi však říkal, že když osmičku položíme, máme z ní nekonečno. Pěkná vyhlídka!

Nicméně vstupujeme do nového roku bez Husáka v nejvyšší stranické funkci. Někteří lidé se už mazlí s větou, že skončila Husákova éra. Nejsem si tím úplně jist. Průvodní okolnosti a Jakeš ve funkci generálního tajemníka nesvědčí o tom, že by končila přímo éra spojovaná s jeho jménem. Končí spíše jeho osobní vzestup, bude upadat jeho důležitost a z figury se bude stávat figurka. Čistě osobně vzato nemá si Husák na co stěžovat, vládl v této zemi déle než kdokoliv před ním, když pomineme císaře a krále. Procházel hradními komnatami a určitě vychutnával závratnost faktu, že je zde, v sídle českých králů, právě on, Slovák z Dúbravky, se svým podivným životopisem. Skutečně závratný fakt, vždyť sem přišel ze stínu popraviště, z vězeňských kobek, z částečného zapomnění a všednosti!

Už před mnoha lety jsem ponoukal některé své přátele historiky, aby se dali do psaní životopisu tohoto muže. Nikdo na to neměl chuť. Nechápal jsem to, nechat si ujít takovou příležitost! Teď to již chápu. Když se Husák dostal do nejvyšších funkcí, politicky vyprahl, stal se součástí rituálu, zešedivěl a znezřetelněl jako novinový štoček, přestal být zajímavý, už nikdy ničím nepřekvapil. Přesto bych dal nevím co, kdybych mohl číst v jeho mysli ve chvíli, kdy ho lidé, kterými se obklopil, vytlačovali z funkce generálního tajemníka, jediného skutečného centra moci v této zemi.

Viděl jsem ho pak v televizi na zasedání ÚV, seděl tam s nehybnou tváří a s očima podivně zvětšenýma za tlustými skly brýlí.

Na začátku sedmdesátých let jsem se o Husáka intenzívně zajímal. Pozoroval jsem ho při projevech a třídil jsem si zprávy, které se o něm trousily. Znal jsem ho zblízka jen málo, ale měl jsem plno přátel, kteří se s ním stýkali v šedesátých letech. Když jsem se vyptával, jaký je, krčili rameny, jako by to byla bytost blíže nepoznatelná. Historik Vilém Prečan, který k němu chodíval do vily s plnou aktovkou historických dokumentů z Povstání, seběhl s kopce a večeřel u nás. Taky nedovedl říci nic určitého. Vypadalo to, jako by Husák byl vždy v nějaké vzdálenosti, lidé ho neměli rádi ani neradi a znal jsem jen jednoho, který byl jeho upřímným obdivovatelem.

Pozoroval jsem ho v televizi při projevech, abych zachytil na jeho tváři aspoň nějakou stopu lítosti nad tím, co všechno zradil, hanby za kotrmelce, které ve svých výrocích předváděl, nejistoty z lidí, které předtím ostře kritizoval a kteří ho nyní podporovali, studu za to, že odvrhl téměř všechny ty, kteří ho s rizikem podporovali, když se ze zapomnění dral opět na světlo. Nic takového jsem na něm nikdy nepozoroval. Jako by ani nebyl složen z radostí a žalů, z pohody a zoufalství, z víry a pochybností, z naděje a temné vědoucnosti o nevyhnutelnosti vlastního konce, jako každý normální člověk. Zabýval se hloupostmi s nekonečnou vážností a důležitostí jako všichni politikové. Skutečné slzy a dojetí nedovedl zvládnout jen tehdy, když stál sám v záři světel, pod klenbou Smetanových fanfár, nad ubohým davem poslušných poslanců. Celé to falešné divadlo ho dojímalo, nepotřeboval jásání davů ani nejasnou příchylnost takzvaných mas, netoužil po skutečné popularitě. Možná mu stačilo hledět z okna na Prahu a tiše si opakovat: jsem tady, jsem tady, napriek všetkému!

Měl vlastně obrovské štěstí, že byl v pravý čas na pravém místě, osud si ho pečlivě připravoval na dobu, do které se hodil. Nejméně ze všeho byl totiž revolucionář. Byl mistrem zákulisních machinací, dělal to tak už za války, proto ho asi neměli příliš rádi ti, co v ilegalitě a v povstání riskovali krk. Proto ho asi s radostí zařadili mezi zrádce, i když žádným zrádcem nebyl. Rozuměl Stalinovu systémovému dědictví lépe než kdokoliv jiný. Nebyl nikdy vizionářem, netoužil po moci a po všech těch funkcích, aby mohl uskutečnit nějakou svou obsedantní myšlenku, jako to někdy u politiků bývá, toužil po moci, protože si o sobě myslel, že je nejschopnějším správcem toho, co je, statu quo. Jestliže bude mít jednou dost odvahy, aby se podíval za sebe, zjistí, že neuskutečnil nic svého, že nepronesl myšlenku, která by stála za zapamatování, že si nevystavěl žádný pomník ať už ve skutečném, nebo přeneseném smyslu. Byl iniciátorem zmrtvělosti, vykonavatelem cizích instrukcí, autorem nehybnosti a šílené nudy, dirigentem národní apatie a podprůměrnosti duchovního života.

Husák je dodnes prototypem jednodimenziálního člověka, strženého jen a jen politikou, politikou v nejhorším vydání, politikou, která je v jádře jen mocenskou manipulací. Podařilo se mu skoro nemožné: za celé období v nejvyšší funkci neřekl nikdy nic osobního. Nikdy se nezmínil o tom, že by četl nebo měl rád nějakou knihu, nějaký kousek přírody. Kdoví, zda znal takové lidské věci jako přátelství, obyčejnou řeč nebo poslouchání hudby. Do divadla chodil jenom z nutnosti, neslyšel jsem, že by třeba vysedával v soukromém kině jako Stalin. Když mu tragicky zahynula při havárii vrtulníku žena, nepřerušil ani na den odesílání blahopřejných telegramů státníkům spřátelených zemí.

Možná však Husák nikdy neztratí historickou výjimečnost proto, že byl prvním slovenským prezidentem v sedmdesátiletých dějinách republiky. Škoda, že na nejvyšší stupínek v hierarchii státu vystoupil za Slovensko právě on. Bylo by nekonečně dobré pro vzájemnost, kdyby to byl někdo jiný, někdo, koho by Češi mohli ctít a na koho by Slováci mohli být hrdi. Husák však nepochybně Slovensku přál, je jisté, že výhodné přerozdělování národního důchodu držel při životě po celou dobu on a mnohá relativní spokojenost nad bohatšími možnostmi na Slovensku pramení z toho. Čeští byrokraté nikdy ke Slovensku žádný sentimentální vztah nepěstovali. Mnozí Slováci pak měli Husákovi za zlé, že mluvívá česky, pokládali to za jakési podlézání. Češi si opět velmi nevážili toho, jak se snaží. Slovensky se říká, že chudobnému aj polievka vykypí.

Moc nevěřím, že Husákovi bude dopřáno prožít pokojný rok v prezidentské funkci. Vděčnost není vlastností, kterou by současná československá politická kultura oplývala. Čeká ho sestup s vrcholu důležitosti a možná i úloha obětního beránka. Všechno má vypadat tak, že si soudruzi v přátelské shodě prohodili funkce a všechno půjde dál, jak šlo. Husák prý vyložil důvody, které vedly k odstoupení, ale lid se o nich zatím nic bližšího nedověděl. Třeba jsou to důvody, o kterých je neslušné veřejně mluvit. Členové ÚV svrhli svého šéfa a přešli k běžné agendě. Svrhnutý šéf strnule seděl a poslouchal plky o tom, jak se v kterém podniku plní či neplní plán a co je třeba... Pozoruji ten odcizený rituál a ptám se sám sebe, co je na tom ještě lidské? Nenašel se jediný člověk, který by vstal a řekl třeba: soudruhu Husáku, za tvé éry jsem postoupil z místa obyčejného referenta na místo vedoucího tajemníka, mám všechno, na co si vzpomenu, žena je spokojena a i o děti jsem se postaral, postavil jsem si barák a ten mi už nikdo nevezme, až do smrti ti budu vděčný, i když o tobě budou tvrdit cokoliv. Nic takového se nestalo; kdyby se bývalý gensek vytratil a zaskočil do Vikárky na pivo, nikdo by si toho asi nevšiml.

Všechno se to událo v hvězdné vzdálenosti od normálního života. Dospělo se k ideálnímu stavu každé totalitní politiky, mocenská elita si může dovolit jednat tak, jako by byla v zemi sama. Lid jí ovšem oplácí stejným a dává najevo, že je mu úplně jedno, kdo z těch nahoře sedí v důležitějším křesle. V posledních dvou týdnech roku se domácí politika dokonce vytratila i z masmédií. Domácí zpravodajství referuje jako vždy o práci malých, ale důležitých závodů, které své výrobky uplatňují nejen na domácím, ale i zahraničním trhu, o nespokojenosti zákazníků s výběrem na předvánočním trhu a o stavu sněhu na horách. Podařilo se nám vyklouznout na prahu roku 1988 z dějinného času. Náš příběh bude jednou studován na univerzitách jako ojedinělý případ národního kašlání na všechno.

Já jsem si ovšem za Husáka sklenku nalil. Šel jsem se pak před večerem projít, jak to dělám na Silvestra každý rok. Taková zima ani ryba ani rak! Ve vzduchu cítím, že lidé topí ne dřevem, ale uhlím. Znám to uhlí, neshoří a nerozpadne se na popel. Jen zšedne a při okrajích má každý kousek jakýsi žlutavý ornament, bude to asi od síry.

Před desíti lety jsem se takto procházel ve vrzajícím sněhu podél řeky v horách. Dumal jsem také nad tím, jak vyplní dějiny příští čas. Za těch deset let se nestalo nic, co by stálo za zmínku. Bylo to však kompenzováno, mně se přihodily věci, které by mne ve střízlivém stavu nikdy nemohly napadnout.

2. 1. 1988

Skeptický a špatnými zkušenostmi rozdrásaný svět vstupuje do nového roku s dříve neznámou bezelstností. V nadějích a optimismu. Politikové se v novoročních poselstvích přímo předháněli v příjemných prognózách. F. J. Strauss řekl ještě ve starém roce po své návštěvě v Moskvě, že Sovětský svaz prochází hlubokými změnami a že už není třeba mít z něho strach. Když jsem to slyšel, politoval jsem v duchu všechny naše novináře a komentátory. I nejméně „realistický” politik jim přešel do tábora „realistů”. Z pozorování domácí politiky jsem nabyl dojmu, že politikové ve vysokém věku už nemění svůj pohled na svět, i kdyby zčervenal nebo zezelenal. A hle, Strauss se najednou přiklonil k myšlence, kterou po celý život odmítal. Jak jednoduché! Návštěvníci Moskvy nyní tají jak sníh pod magickým vlivem slušného chování. Uvyklí kdysi na nerudné fráze a ideologické žvásty kremelských starců, cítí se nyní uprostřed poněkud rozumných debat jak znovuzrození. Nu, možná se svět skutečně mění.

Nechci kapat hořkost do novoročního nápoje, ale je zřejmé, že část dobré nálady plyne prostě z toho, že nejsilnější a nejobávanější nájemník v evropském domě přestal najednou dusat po schodech, neplivá po chodbě, nevykřikuje sprostá slova a snad se dá i přemluvit k tomu, aby přestal vyrábět ve sklepě třaskaviny. Tato změna v chování je tak obrovská a tak příjemná po bezesných nocích, že se snadno zapomíná na věci, které nájemník ukradl, na noční vpády do cizích pokojů, na špehování u klíčových dírek a podobné nectnosti. Ať si třeba všechno nechá, jen když už nebude hlučet a my budeme moci klidně spát. Co na tom, že v jeho pokoji je pár nájemníků svázaných do kozelce? Například my, občané kdysi prý úctyhodné země.

Člověk, který se po celý život choval slušně a laskavě, se může přetrhnout, a jeho laskavosti si už nikdo nevšímá. Ale moron, který týrá rodinu a na každého vylévá vědra sprostých slov, je okamžitě středem nadšené pozornosti, když se začne usmívat a pohladí děcko po hlavě. Tohle mě potkalo mnohokrát v životě.

I když to není snadné, zvykl jsem si poněkud na to, že mě v naší části evropského domu po celá léta ponižovali, řvali na mne, vysmívali se mi, okrádali mne a s vynalézavostí téměř vědeckou týrali celou mou rodinu. A hle, asi tak před třemi či čtyřmi lety mě jeden ze zaměstnanců „domovní správy” pozval k výslechu. Mluvil se mnou tiše, ve tváři měl vepsanou účast a zdvořilostí se téměř rozplýval. Vyptával se mě, jak se cítím, jak to mám se zdravím a zda se necítím být pronásledován. Jeho řeč měla logiku, správnou výslovnost a dokonce i jakousi vnitřní opravdovost. Byl jsem úplně ohromen a očividně jsem jihnul. Znovu a znovu jsem se musel vzpamatovávat. Nakonec jsem se zeptal, co se stalo, zda se něco změnilo, zda mi něco uniklo a já špatně odhadl situaci. Bylo mi řečeno, abych si učinil úsudek sám. Přestože moje důvěřivost byla již tolikrát zrazena, vyšel jsem na ulici s očima obrácenýma k nebi, zdálo se mi, že lidé na ulici už tak do sebe nevrážejí, že mohu vkročit na přechod a přijíždějící auta mě nesrazí, prostě jsem měl pocit, že se mění svět. Za pár týdnů na to mě sebrali jiní příslušníci této organizace a byli hloupí, sprostí a nelidští jako vždycky.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

31. 12. 1987

2. 1. 1988