Daniel Cole

HANGMAN

Copyright © 2018 by Daniel Cole

Translation © 2018 by Jana Seichertová

Jacket design © Studio Jan de Boer, Utrecht

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Hangman (Trapeze, an imprint of The Orion Publishing Group Ltd, London 2018) preložila Jana Seichertová.

Redigovala Jana Holková.

Korigovala Jana Rovenská.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava v roku 2018 ako svoju 1325. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6211-9

Čo ak existuje Boh?

Čo ak existuje nebo?

Čo ak existuje peklo?

A čo ak… iba ak… sme už všetci v ňom?

Prológ

Streda 6. januára 2016

9.52

„Boh neexistuje. Bodka.“

Hlavná inšpektorka Emily Baxterová sa pozorovala v zrkadlovom okne vyšetrovacej miestnosti a naťahovala uši, aby zachytila reakciu obecenstva, skrývajúceho sa pred jej zrakom, na túto nepopulárnu pravdu.

Nič.

Vyzerala strašne, skôr na päťdesiat než na tridsaťpäť rokov. Hrubé čierne stehy, ktoré jej držali pokope hornú peru, sa napli po každom slove a pripomenuli jej staré aj nové trápenia, na ktoré by najradšej zabudla. Poškriabaná pokožka na čele sa odmietala zahojiť, polámané prsty jej znehybňovala dlaha a pod vlhkým oblečením sa skrývalo ďalších desať zranení.

S prehnane unudeným výrazom sa obrátila k dvojici mužov sediacej za stolom oproti nej. Ani jeden neprehovoril. Zívla a zdravými prstami si prečesala dlhé hnedé vlasy zlepené suchým šampónom, ktorý si na ne naniesla už pred tromi dňami. Bolo jej srdečne jedno, že svojou poslednou odpoveďou zjavne urazila zvláštneho agenta Sinclaira. Pôsobivý plešivejúci Američan si urobil poznámku na drahý hlavičkový papier.

Atkins, styčný dôstojník z Metropolitnej polície, sa vedľa elegantne oblečeného cudzinca doslova strácal. Baxterová už päťdesiat minút uvažovala, akú farbu mala pôvodne jeho béžová košeľa. Kravata mu visela na krku voľne, akoby mu ju uviazal ľudomilný kat – bohužiaľ, voľným koncom nezakrývala pomerne čerstvý fľak od kečupu.

Atkins napokon jej mlčanie pochopil ako narážku a rýchlo sa ozval.

„To zaiste viedlo k veľmi zaujímavým rozhovorom so zvláštnym agentom Roucheom,“ poznamenal.

Po dôkladne vyholenej hlave mu stekali pramienky potu, za čo mohol poďakovať stropným svetlám a horúcemu vzduchu z ohrievača v kúte, ktorý zmenil štyri páry zasnežených odtlačkov topánok na linoleovej dlážke na špinavú kaluž.

„Čo to znamená?“ zaujímala sa Baxterová.

„To znamená, že podľa jeho spisu…“

„Seriem na jeho spis!“ prerušil ho Sinclair. „Kedysi som s Roucheom pracoval a viem, že je oddaný kresťan.“

Američan obrátil niekoľko strán v prehľadne označenom zakladači po svojej ľavej strane a vybral z neho dokument ozdobený Baxterovej rukopisom. „Rovnako ako vy, ak môžem usudzovať podľa žiadosti, ktorou ste sa uchádzali o svoje súčasné pracovné miesto.“ Vydržal Baxterovej uprený pohľad a v duchu sa tešil, že túto hašterivú ženu napokon usvedčil z protirečenia. Keď dokázal, že v skutočnosti má náboženské presvedčenie ako on a iba sa ho snaží vyprovokovať, akoby zrazu obnovil rovnováhu sveta. Baxterová si však zachovala unudený výraz.

„Uvedomila som si, že ľudia vo všeobecnosti sú idioti,“ spustila, „a väčšinou trpia pomýlenou predstavou, že existuje súvislosť medzi naivnou dôverčivosťou a pevnými morálnymi zásadami. V podstate mi išlo len o vyšší plat.“

Sinclair znechutene pokrútil hlavou, akoby neveril vlastným ušiam.

„Takže ste klamali? To veru nesvedčí o vašich pevných morálnych zásadách, nemyslíte?“ Skúpo sa usmial a zase si niečo zapísal.

Baxterová pokrčila plecami. „Ale vypovedá to veľa o naivnej dôverčivosti.“

Sinclairov úsmev zvädol.

„Vari sa ma nesnažíte obrátiť na pravú vieru?“ neodolala pokušeniu podpichnúť svojho protihráča. Sinclair zrazu vyskočil zo stoličky a naklonil sa k nej.

„Zomrel človek, hlavná inšpektorka!“ zreval. Baxterová nepohla ani brvou.

„Veľa ľudí zomrelo… po tom, čo sa stalo,“ zahundrala, ale vzápätí sa aj ona nahnevala, „a z neznámeho dôvodu vy aj vaši podriadení márnite čas na jediného človeka, ktorý si zaslúžil smrť!“

„Pýtame sa vás na to,“ vložil sa do rozhovoru Atkins, aby uvoľnil napätú atmosféru, „lebo vedľa mŕtvoly sa našli dôkazy… náboženského charakteru.“

„Tie tam mohol nechať ktokoľvek,“ namietla Baxterová.

Obaja muži si vymenili pohľad, podľa ktorého usúdila, že pred ňou zatajujú viac, než predpokladala.

„Máte informácie o súčasnom mieste pobytu zvláštneho agenta Rouchea?“ spýtal sa jej Sinclair.

Baxterová podráždene odsekla: „Podľa môjho najlepšieho vedomia je agent Rouche mŕtvy.“

„Naozaj sa chcete držať tohto tvrdenia?“

„Podľa môjho najlepšieho vedomia je agent Rouche mŕtvy,“ zopakovala Baxterová.

„To znamená, že ste videli jeho te…“

Štvrtá osoba pri malom kovovom stole, psychologička Prestonová-Hallová, ktorá pôsobila v Metropolitnej polícii ako poradkyňa, si nahlas odkašľala. Sinclair pochopil nevyslovené varovanie a zmĺkol. Oprel sa na stoličke a prevrátil oči k zrkadlovému oknu. Atkins niečo načmáral do svojho ošúchaného zápisníka a posunul ho k doktorke Prestonovej-Hallovej.

Bola to starostlivo udržiavaná šesťdesiatnička, ktorej drahý parfum vydával len jemnú kvetinovú vôňu a nedokázal zamaskovať prenikavý zápach mokrých topánok. Svojou nenásilnou autoritou už jasne dala najavo, že výsluch hneď ukončí, ak nadobudne dojem, že spôsob jeho vedenia neprospieva pacientkinmu zotavovaniu. Pomaly zdvihla zápisník s fľakmi od kávy a prečítala si Atkinsovu poznámku s výrazom učiteľky, ktorá zachytila tajnú správu svojho žiaka.

Takmer celú hodinu mlčala a ani teraz zjavne necítila potrebu niečo poznamenať, lebo iba pokrútila hlavou.

„Čo tam napísal?“ zaujímala sa Baxterová. Terapeutka si ju nevšímala.

„Čo tam napísal?“ zopakovala otázku Baxterová a obrátila sa k Sinclairovi: „Položte mi svoju otázku.“

Sinclair viditeľne váhal.

„Položte mi svoju otázku,“ dožadovala sa Baxterová.

„Emily!“ prísne ju napomenula doktorka. „Nepovedzte ani slovo, pán Sinclair.“

„Pokojne to urobte,“ povzbudzovala ho Baxterová, jej hlas ovládol stiesnený priestor. „Ide o stanicu? Chcete sa ma spýtať na stanicu?“

„Tento výsluch sa skončil.“ Doktorka Prestonová-Hallová vstala.

„Položte mi svoju otázku!“ skočila jej hlasno do reči Baxterová. Sinclair cítil, že posledná príležitosť na získanie odpovedí mu uniká pomedzi prsty. Rozhodol sa vytrvať a dôsledkami sa trápiť neskôr.

„Vypovedali ste, že podľa vášho vedomia je zvláštny agent Rouche mŕtvy.“

Doktorka Prestonová-Hallová podráždene zdvihla ruky.

„To nebola otázka,“ namietla Baxterová.

„Videli ste jeho telo?“

Sinclair si všimol, že Baxterová prvý raz zaváhala, no namiesto radosti z jej rozpakov pocítil výčitky svedomia. Pri spomienke na stanicu metra jej oči nadobudli sklený výraz a na chvíľu sa stratila v minulosti.

Napokon zlomeným hlasom zašepkala: „Aj keby áno, nespoznala by som ho, nezdá sa vám?“

Znovu zavládlo nervózne ticho, v ktorom všetci uvažovali o znepokojujúcom význame tej jednoduchej vety.

Keď sa mlčanie stalo neznesiteľným, Atkins vyhŕkol nepremyslenú otázku: „Aký vám pripadal?“

„Kto?“

„Rouche.“

„V akom zmysle?“ spýtala sa Baxterová.

„Mám na mysli jeho náladu.“

„Kedy?“

„Keď ste ho naposledy videli.“

Chvíľu premýšľala, potom mu s úprimným úsmevom odpovedala: „Vyzeral, akoby sa mu uľavilo.“

„Uľavilo?“ Baxterová prikývla.

„Zdá sa, že ste ho mali veľmi rada,“ pokračoval Atkins.

„Ani nie. Bol to inteligentný a schopný kolega… napriek svojim zjavným nedostatkom,“ dodala.

Obrovské hnedé oči, ešte zvýraznené tmavým mejkapom, uprela na Sinclaira a čakala na jeho reakciu. Hrýzol si peru a zase pozrel do zrkadla, akoby preklínal človeka za sklom, že ho poveril takou nevďačnou úlohou.

Atkins sa podujal dokončiť výsluch namiesto neho. Teraz mal pod pazuchami tmavé fľaky od potu a nevšimol si, že obe ženy sa nenápadne posunuli na stoličkách o niekoľko centimetrov dozadu, aby unikli zápachu.

„Dali ste prehľadať dom agenta Rouchea,“ poznamenal Atkins.

„Správne.“

„Takže ste mu nedôverovali?“

„Presne tak.“

„Ani teraz k nemu necítite nijakú lojálnosť?“

„Ani najmenšiu.“

„Spomínate si na jeho posledné slová?“

Baxterová sa zatvárila netrpezlivo. „Už sme tu skončili?“

„Takmer. Odpovedzte mi na otázku, prosím.“

Zostal sedieť a čakal s perom pripraveným nad zápisníkom.

„Chcela by som odísť,“ obrátila sa Baxterová na svoju terapeutku.

„Pravdaže,“ úsečne súhlasila doktorka Prestonová-Hallová.

„Existuje dôvod, pre ktorý by ste mi pred odchodom nemohli odpovedať na túto jednoduchú otázku?“ Sinclairove slová preťali vzduch ako obvinenie.

„Tak dobre.“ Baxterová sa zatvárila nahnevane. „Odpoviem vám na ňu.“ Zamyslela sa, potom sa naklonila cez stôl a pozrela Američanovi rovno do očí. „Nijaký… Boh… neexistuje,“ uškrnula sa.

Sinclair vstal a vyrútil sa z miestnosti, kovová stolička so zarinčaním dopadla na zem. Atkins hodil pero na stôl.

„Skvelé,“ vzdychol si unavene. „Ďakujem vám za ,spoluprácu‘, hlavná inšpektorka. Teraz sme naozaj skončili.“

Pred 5 týždňami…

Kapitola 1

Streda 2. decembra 2015

6.56

Zmrznutá rieka vŕzgala a praskala, akoby sa mrvila v spánku pod ligotavou metropolou. Rozličné plavidlá, uviaznuté v ľade a zabudnuté, postupne zmizli pod nánosmi snehu, keď sa pevnina dočasne znovu spojila s ostrovným mestom.

Len čo sa slnko vyšplhalo nad preplnený obzor a most sa ponoril do oranžového svetla, na ľad pod ním dopadol tmavý tieň. V pavučine oceľových lán poprášených snehom a natiahnutých krížom-krážom medzi pôsobivými klenutými oblúkmi sa v noci niečo zachytilo.

Pokrútené, zdeformované a dolámané telo Williama Fawkesa viselo v lúčoch vychádzajúceho slnka ako mucha po zúfalom pokuse vyslobodiť sa z pavučiny.

Kapitola 2

Utorok 8. decembra 2015

18.39

Noc zatlačila na okná New Scotland Yardu, svetlá mesta sa strácali za zahmlenými okennými tabuľami.

Okrem dvoch krátkych návštev toalety a prechádzky do kartotéky s materiálom Baxterová svoju kanceláriu v oddelení vrážd a závažných trestných činov, veľkú ako príborník, od svojho ranného príchodu ani na chvíľu neopustila. Hľadela na vežu papierov, ktorá sa nebezpečne týčila na okraji stola vedľa odpadového koša, a bojovala s pokušením jemne ju postrčiť správnym smerom.

V tridsiatich štyroch rokoch patrila medzi najmladšie hlavné inšpektorky v histórii Metropolitnej polície, no taký rýchly kariérny postup neočakávala ani sa z neho mimoriadne netešila. Za uvoľnenie riadiacej funkcie a svoje nečakané vymenovanie do nej mohla ďakovať výlučne prípadu Handrovej bábiky, pri ktorého vyšetrovaní minulé leto zatkla neslávne známeho sériového vraha.

Jej predchodcu, hlavného inšpektora Terrencea Simmonsa, prinútili odísť do dôchodku zo zdravotných dôvodov, no všeobecne sa predpokladalo, že komisár mu rozhodovanie o dobrovoľnom odchode podstatne uľahčil hrozbou výpovede – bežné neuvedomelé gesto voči nespokojnej verejnosti, pripomínajúce obetovanie nevinného s cieľom upokojiť ustavične rozhorčených bohov.

Baxterová vnímala pocity svojich kolegov: znechutenie, že jej predchodcu použili ako obetného baránka, a zároveň úľavu, že si namiesto neho nevybrali ju. O možnosti uchádzať sa o uvoľnené miesto vôbec neuvažovala, kým jej komisár nenaznačil, že ho môže získať, ak oň stojí.

Teraz sa rozhliadla po svojej cele so stenami z drevotrieskových dosiek, so špinavým kobercom a s otlčenou kartotékou (Boh vie, aké dôležité dokumenty sú pochované v spodnej zásuvke, ktorú sa jej nikdy nepodarilo otvoriť) a v duchu si nadávala, prečo to miesto vôbec vzala.

V hlavnej kancelárii vypukol jasot, ale Baxterová si ho nevšímala a vrátila sa k listu, v ktorom sa sťažovali na istého detektíva Saundersa. Vyčítali mu, že sa vulgárne vyjadril o synovi sťažovateľky. Baxterová pochybovala o oprávnenosti sťažnosti iba preto, lebo použité slovo jej pripadalo pomerne neškodné. Začala na klávesnici vyťukávať oficiálnu odpoveď, no v polovici písania ju prešla chuť, pokrčila sťažnosť a nedbalo ju hodila smerom k odpadkovému košu.

Ozvalo sa zdržanlivé klopanie na dvere a do kancelárie vošla strážnička pripomínajúca sivú myš. Pozbierala zo zeme Baxterovej nepresné zásahy, hodila ich do koša a predviedla obdivuhodnú zručnosť, keď na nestabilnú kopu papierov položila ďalší dokument.

„Veľmi sa ospravedlňujem, že vás vyrušujem,“ placho sa ozvala žena, „ale detektív Shaw sa chystá predniesť príhovor. Napadlo mi, že by ste možno chceli byť pri tom.“

Baxterová nahlas zahrešila a položila si hlavu na stôl.

„Darček!“ zastonala, no spomenula si naň príliš neskoro.

Nervózna mladá žena rozpačito čakala na ďalšie pokyny. Po chvíli usúdila, že Baxterová pravdepodobne zaspala, a po prstoch vyšla z kancelárie.

Baxterová napokon neochotne vstala a vošla do hlavnej kancelárie, kde sa okolo stola detektíva seržanta Finlaya Shawa už zhromaždil dav. Na stene visel plagát, ktorý Finlay pred dvadsiatimi rokmi kúpil pre dávno zabudnutého kolegu, s nápisom:

JE NÁM ĽÚTO, ŽE ODCHÁDZAŠ!

Vedľa seba na stole mal zoradené obschnuté šišky zo supermarketu. Nálepka „zľavnené“ na obale upozorňovala, že jeho obsah sa do troch dní zmení z nechutného na nejedlý.

Hrozbu detektíva, prednesenú chrapľavým hlasom s výrazným škótskym prízvukom, že Saundersovi pred svojím odchodom do dôchodku naposledy jednu vrazí, sprevádzal zdvorilý smiech. Teraz sa na tom všetci smiali, no posledný incident sa skončil rekonštrukciou nosa a dvomi disciplinárnymi konaniami, po ktorých musela Baxterová niekoľko hodín vypĺňať rôzne formuláre.

Bože, ako veľmi nenávidela toto trápne, neúprimné a bezcitné posielanie ľudí do výslužby po desaťročiach služby, nespočetných únikoch o vlások a strašných spomienkach, ktoré si odnesú domov ako suvenír. Baxterová stála trochu bokom a povzbudivo sa usmievala na svojho priateľa. Bol posledným verným spojencom, ktorého tu ešte mala, jedinou zvyšnou priateľskou tvárou v oddelení vrážd. Teraz odchádzal a ona mu nekúpila ani len pohľadnicu.

Telefón v jej kancelárii zazvonil.

Nevšímala si ho a sledovala Finlaya, ako neúspešne predstiera radosť z fľaše whisky, na ktorú sa mu zložili kolegovia.

Jeho obľúbenou značkou však bol Jameson – rovnako ako Wolfovou. Baxterová sa stratila vo svojich myšlienkach, spomenula si, ako Finlayovi kúpila drink, keď sa naposledy po práci stretli v bare. Odvtedy prešiel takmer rok. Povedal jej, že svoj nedostatok ambícií nikdy neoľutoval. Varoval ju, že práca hlavnej inšpektorky nie je pre ňu tá pravá, vraj ju bude nudiť a neprinesie jej uspokojenie. Nepočúvala ho, lebo Finlay nepochopil, že väčšmi ako na svoje povýšenie sa teší na rozptýlenie, zmenu a únik, ktoré jej nová práca ponúka. Telefón v kancelárii sa znovu rozzvonil. Nahnevane pozrela na svoj stôl. Finlay práve čítal rôzne variácie na tému „Je mi ľúto, že odchádzaš“, ktoré jeho kolegovia napísali na spoločnú pohľadnicu.

Na jej prednej strane boli zobrazené postavičky Minions, o ktorých sa niekto mylne domnieval, že sa Finlayovi páčia.

Vrhla pohľad na hodinky. Aspoň raz by mala v práci skončiť v slušnom čase.

Finlay s úškrnom odložil pohľadnicu a spustil dojímavý rozlúčkový prejav. Mal v úmysle čo najväčšmi ho skrátiť, lebo nerád hovoril na verejnosti.

„Ale teraz vážne, ďakujem. V polícii slúžim odvtedy, čo otvorili novučičký Nový Scotland Yard – väčšina z vás vtedy ešte nosila plienky…“

Na chvíľu sa odmlčal, lebo dúfal, že aspoň jeden človek sa zasmeje. Lenže jeho prednes bol jednoducho strašný a práve pokazil svoj najlepší vtip. Napriek tomu pokračoval, lebo vedel, že teraz to môže ísť už len dolu kopcom.

„Toto oddelenie a ľudia v ňom sa pre mňa stali viac než len prácou a kolegami – stali ste sa mojou druhou rodinou.“

Žena v prednom rade zažmurkala, aby zahnala slzy dojatia. Finlay jej nepresvedčivým úsmevom naznačil, že vníma jej pocity a že má aspoň nejasnú predstavu o jej totožnosti. Potom sa rozhliadol po svojom obecenstve – zjavne hľadal jedinú osobu, ktorej bola jeho správa na rozlúčku úprimne adresovaná.

„Niektorých z vás som mal to potešenie vidieť vyrastať a meniť sa z namyslených nováčikov na“ – aj jeho teraz v očiach zaštípali slzy – „silné, nezávislé, krásne a odvážne mladé ženy… a mužov,“ dodal zo strachu, že možno práve prezradil, koho má vo svojom príhovore na mysli. „Chcel by som dodať, že pre mňa vždy bolo príjemné pracovať s vami a že som na vás veľmi hrdý. Ďakujem.“ Finlay si odkašľal, usmial sa na svojich tlieskajúcich kolegov a konečne zbadal Baxterovú. Stála pri stole vo svojej kancelárii so zatvorenými dverami, s niekým telefonovala a divo pritom gestikulovala. Zase sa usmial, tentoraz smutno, zatiaľ čo dav sa rozchádzal, aby si on mohol pozbierať svoje veci a navždy odísť.

Spomienky mu spomalili pohyby, keď mu pohľad padol na fotografie, ktoré mu celé roky zdobili pracovný stôl. Najmä jedna, pokrčená a vyblednutá vekom, mu ovládla myšlienky.

Firemný vianočný večierok. Finlay s papierovou korunou na plešivejúcej hlave, na veľké pobavenie jeho priateľa Benjamina Chambersa, ktorý objíma okolo pliec Baxterovú. Pravdepodobne išlo o jedinú fotografiu, na ktorej sa úprimne usmievala. A vedľa nich muž, ktorý práve prehral stávku, že dokáže Finlaya zdvihnúť zo zeme – Will… Wolf. Finlay si opatrne vložil fotografiu do vrecka bundy a pobalil si zvyšné veci.

Cestou z kancelárie zaváhal. Nezdalo sa mu správne vziať so sebou zabudnutý list, ktorý objavil celkom vzadu v zásuvke stola. Premýšľal, či ho tam má nechať alebo roztrhať, ale nakoniec ho hodil do škatule k ostatným veciam a zamieril s ňou k výťahom.

Usúdil, že to je len ďalšie tajomstvo, ktoré si musí nechať pre seba.

O 19.49 Baxterová ešte vždy sedela pri pracovnom stole. Každých dvadsať minút odoslala textovú správu, v ktorej sa ospravedlňovala za meškanie a sľubovala, že z kancelárie odíde, len čo bude môcť. Veliteľka Vanitová najprv zavinila, že Baxterová zmeškala Finlayov rozlúčkový prejav, a teraz sabotovala jej prvú skutočnú večernú schôdzku, ktorú si dohodla po niekoľkých mesiacoch. Vanitová totiž trvala na tom, aby Baxterová zostala v práci až do jej príchodu. Medzi oboma kolegyňami nepanovala veľká náklonnosť. Vanitová, mediálne ostrieľaná tvár Metropolitnej polície, sa celkom otvorene postavila proti Baxterovej povýšeniu. Obe ženy pracovali na vraždách v prípade Handrovej bábiky a Vanitová neskôr upozornila komisára, že Baxterová je hašterivá, tvrdohlavá a nemá úctu k autoritám. Ešte vždy ju obviňovala, že je zodpovedná za smrť jednej z obetí. Baxterová zase považovala Vanitovú za zmiju podlizujúcu sa verejnosti, ktorá pri prvom náznaku problémov bez váhania hodila Simmonsa cez palubu.

Akoby toho na ňu už nebolo dosť, Baxterová práve otvorila automatický e-mail od ich archívneho oddelenia, ktoré jej po ikstý raz pripomínalo, že Wolf ešte nevrátil niekoľko neuzatvorených spisov. Preletela očami po dlhom zozname a znovu si spomenula na niektoré z tých prípadov.

Bennettová, Sarah: utopila manžela v bazéne. Baxterová si bola celkom istá, že ten spis jej skĺzol za radiátor v zasadačke.

Dubois, Léo: obyčajné bodnutie nožom postupne prerástlo do jedného z najkomplikovanejších prípadov, na ktorom v posledných rokoch pracovalo viacero oddelení, lebo zahŕňalo pašovanie drog, nákup zbraní na čiernom trhu a obchodovanie s ľuďmi.

Ona a Wolf si počas práce na ňom užili veľa zábavy.

Vtom zbadala Vanitovú, ako vchádza do hlavnej kancelárie s dvomi ďalšími ľuďmi za pätami. Jej nádej, že aspoň raz odíde z práce pred ôsmou hodinou večer, sa rýchlo scvrkávala. Ani sa neunúvala vstať, keď Vanitová pomaly vošla do kancelárie a pozdravila ju s tak dobre nacvičenou prívetivosťou, že jej takmer uverila.

„Hlavná inšpektorka Emily Baxterová, zvláštna agentka Elliot Curtisová z FBI,“ predstavila ich navzájom Vanitová a prehodila si prameň tmavých vlasov na chrbát.

„Je mi cťou, pani.“ Vysoká černoška vystrela k Baxterovej ruku. Na sebe mala mužsky pôsobiaci oblek a vlasy si stiahla dozadu tak pevne, až to v človeku vyvolávalo podozrenie, že si oholila hlavu. Nebola takmer vôbec namaľovaná. Pravdepodobne už prekročila prah tridsiatky, no Baxterovej pripadala mladšia.

Potriasla Curtisovej ruku a ani nevstala zo stoličky, zatiaľ čo Vanitová jej predstavovala druhého hosťa, ktorý prejavoval väčší záujem o zničenú kartotéku ako o zoznámenie s Baxterovou.

„A toto je zvláštny agent…“

„Zaujímalo by ma, nakoľko zvláštny môže byť agent,“ prerušila ju Baxterová, „keď moje skromné oddelenie navštívili až dvaja naraz.“

Vanitová si ju nevšímala.

„Ako som povedala, toto je zvláštny agent Damien Rouche zo CIA.“

„Rooze?“ spýtala sa Baxterová.

„Rouch?“ skúsila to znovu Vanitová, ktorá si zrazu nebola istá, či jeho meno vyslovila správne.

„Myslím, že sa to vyslovuje podobne ako ,whoosh‘,“ úslužne dodala Curtisová a spýtavo pozrela na Rouchea.

Baxterová sa zatvárila prekvapene, keď sa roztržitý muž zdvorilo usmial, namiesto pozdravu si s ňou ťukol päsťou a bez slova si sadol. Odhadla ho na neskorého tridsiatnika. Bol hladko oholený, jeho pleť vyzerala ako cesto a tmavé vlasy s prirodzeným sivým melírom mu trochu padali do očí. S úškrnom pozrel na šikmú papierovú vežu medzi nimi a potom na odpadkový kôš, netrpezlivo čakajúci pod ňou. Na sebe mal bielu košeľu s dvomi rozopnutými gombíkmi a tmavomodrý oblek, čo vyzeral dosť obnosený, ale padol mu ako uliaty.

Baxterová sa obrátila k Vanitovej a čakala.

„Agenti Curtisová a Rouche prileteli dnes večer z Ameriky,“ vysvetlila jej Vanitová.

„To je mi jasné,“ odvetila Baxterová trpezlivejšie, než mala v úmysle, „ale som trochu v časovej tiesni, takže…“

„Dovolíte, veliteľka?“ spýtala sa Curtisová zdvorilo Vanitovej a potom sa obrátila k Baxterovej. „Hlavná inšpektorka, predpokladám, že ste počuli o tele, ktoré sa našlo takmer pred týždňom. Nuž…“

Baxterová na ňu uprela prázdny pohľad a pokrčila plecami, čím Curtisovú zastavila, skôr než vôbec začala.

„New York? Brooklynský most?“ nevzdávala sa Curtisová.

„Obesenec na oceľových lanách? Správa, ktorá obletela celý svet?“ Baxterová nasilu potlačila zívnutie.

Rouche sa prehrabával vo vrecku saka. Curtisová predpokladala, že predloží niečo užitočné, no namiesto toho z neho vybral rodinné balenie cukríkov Jelly Babies a roztrhol obal. Keď si všimol jej nahnevaný výraz, ponúkol ju.

Curtisová si ho nevšímala, otvorila si tašku a vybrala z nej spis. Našla v ňom niekoľko zväčšených fotografií a položila ich na stôl pred Baxterovú.

Zrazu jej svitlo, prečo tí ľudia podnikli takú dlhú cestu, len aby sa s ňou stretli. Prvú fotografiu urobili zo žabej perspektívy. Pod svetlami veľkomesta sa črtali obrysy tela visiaceho medzi lanami približne tridsať metrov nad zemou. Končatiny boli vykrútené do neprirodzenej polohy.

„Zatiaľ sme tú informáciu nezverejnili, ale meno obete je… William Fawkes.“

Baxterová na chvíľu prestala dýchať. Už aj tak sa cítila zle, lebo od rána nič nezjedla, no teraz sa obávala, že omdlie. Roztrasenou rukou prešla po obrysoch zdeformovanej postavy orámovanej ikonickým mostom. Vnímala na sebe pohľady ostatných – pozorovali ju a možno v nich znovu ožívali pochybnosti o jej nepresnom opise dramatických udalostí, ktoré sa odohrali tesne pred rozuzlením prípadu Handrovej bábiky.

Curtisová so zvedavým výrazom pokračovala: „Ale nie ten William Fawkes,“ spresnila pomaly a stiahla z kôpky vrchnú fotografiu, pod ktorou sa objavil detailný záber neznámej nahej obete s nadváhou.

Baxterová si pritisla dlaň na ústa. Ešte vždy sa triasla a nezmohla sa na slovo.

„Pracoval pre investičnú banku P. J. Henderson. Mal manželku, dve deti… Niekto nám zjavne posiela správu.“

Keď sa Baxterová trochu spamätala, prezrela si aj zvyšné fotografie, ktoré zachytávali mŕtvolu z rôznych uhlov. Jedno úplné telo, nijaké stehy. Nahý, približne päťdesiatpäťročný muž. Ľavá ruka mu voľne visela a hlboko do hrude mal vyrezané slovo Návnada. Preletela očami aj ostatné fotografie a vrátila ich Curtisovej.

„Návnada?“ spýtala sa a preskakovala pohľadom medzi obomi agentmi.

„Možno už chápete, prečo sme usúdili, že by sme vás o tom mali informovať,“ odvetila Curtisová.

„Ani nie,“ priznala Baxterová, ktorá sa rýchlo vracala k svojmu normálnemu ja.

Curtisová sa zatvárila prekvapene a obrátila sa k Vanitovej.

„Predpokladala som, že vaše oddelenie viac než ktorékoľvek iné sa bude snažiť…“

„Viete, koľko zločinov napodobňujúcich prípad Handrovej bábiky sme zaznamenali v Británii iba v minulom roku?“ prerušila ju Baxterová. „Sedem, o ktorých viem, a to sa usilovne vyhýbam akýmkoľvek informáciám o nich.“

„Takže vás to neznepokojuje?“ spýtala sa Curtisová.

Baxterová nechápala, prečo by ju práve tento strašný čin mal trápiť viac ako ďalších päť prípadov vrážd, ktoré len dnes predpoludním skončili na jej stole.

„Blázni sú jednoducho blázni,“ pokrčila plecami.

Rouche sa takmer zadusil oranžovým cukríkom Jelly Baby.

„Pozrite, Lethaniel Masse bol nadpriemerne inteligentný, vynachádzavý a plodný sériový vrah. Tí ostatní sú len duševne chorí ľudia, ktorí hanobia mŕtvych, skôr ako si po nich príde miestna polícia.“ Baxterová vypla počítač a zabalila si tašku, pripravená na odchod.

„Pred šiestimi týždňami som darovala vrecúško lentiliek Smarties takmer metrovej verzii Handrovej bábiky, ktorá mi počas Halloweenu zazvonila pri dverách. Nejaký módny panák v baretke sa rozhodol, že zošije dohromady časti tiel rôznych mŕtvych zvierat. Jeho výtvor je teraz najnovším prírastkom múzea Tate Modern a teší sa rekordnej návštevnosti ďalších afektovaných panákov v baretkách.“

Rouche sa zasmial.

„Ktorýsi pomätenec o tom dokonca nakrúca televíznu šou. Handrová bábika sa stala spoločným majetkom, je všade a musíme sa s ňou naučiť žiť,“ uzavrela.

Potom sa obrátila k Roucheovi, ale ten uprene hľadel do svojho vrecúška s Jelly Babies.

„On nerozpráva?“ spýtala sa Curtisovej.

„Radšej počúva,“ roztrpčene odvetila agentka, akoby už po týždňovej spolupráci mala svojho výstredného kolegu plné zuby.

Baxterová znovu pozrela na Rouchea.

„Zmenili ich?“ zahundral napokon s ústami plnými technikolorových cukríkov, keď pochopil, že všetky tri ženy čakajú na jeho príspevok do diskusie.

Baxterovú prekvapilo, že agent CIA hovorí s takým dokonalým anglickým prízvukom.

„Čo zmenili?“ spýtala sa a pozorne počúvala, aby zistila, či ho používa zámerne, aby ju rozčúlil.

„Jelly Babies,“ odvetil a pošpáral sa v zuboch. „Chutia inak ako predtým.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prológ

Kapitola 1

Kapitola 2