Keziah Frost

THE RELUCTANT FORTUNE-TELLER

Copyright © 2018 by Keziah Frost

Translation © 2018 by Zuzana Therová

Poetry translation © 2018 by Jana Kantorová-Báliková

Jacket design © 2018 by Kateřina Stárková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6277-5

Mojim deťom a vnukom.

Uchovajte si jedinečnosť snehových vločiek.

1

Krížová šestka:

Súčasné starosti sa zdajú neriešiteľné.

Nezúfajte. Riešenie je na dosah.

Pozor na pohnútky ostatných,

sú iné, než by sa zdalo.

V jedno májové predpoludnie zvonček pri vchodových dverách ohlásil Norbertovi Zelenkovi nečakanú udalosť.

Ivy, ani nie dvojkilová biela čivava, ktorú Norbert dostal od svojej tety Pearl, naňho upierala zaľúbené oči. Práve jej chystal raňajky a nemohol si byť istý, či vrúcny výraz v Iviných očiach patrí jemu alebo miske s jedlom. Za celých sedemdesiattri rokov svojho života nikdy nebol objektom takej náruživej náklonnosti. Bol to preňho úplne nový pocit a u sedemdesiatnika sú nové pocity zriedkavosť.

Norbert sa pokladal za šťastného človeka. Jeho životom prešli dve osoby, ktoré ho mali úprimne rady: jeho žena Lois a tetuška Pearl, i keď teta mu prejavovala náklonnosť pomerne svojským, roztržitým spôsobom. Obe ženy už opustili tento svet a Norbertovi zostala iba Ivy, ktorá ho milovala, ako dokáže milovať iba pes. Mnoho ľudí by sa v jeho situácii cítilo osamelo, no Norbert mal dar cítiť vďačnosť za všetko, čoho sa mu v živote dostalo.

Poľahky mohol vymenovať hneď niekoťko vecí, za ktoré bol osudu vďačný: žil v malebnom mestečku na brehu jazera Ontario vyhľadávanom turistami, na staré kolená našiel záľubu v maľovaní olejovými a vodovými farbami, pri dome mal záhradku, o ktorú sa mohol starať, a zdravie mu slúžilo.

Spokojný bol aj so svojou každodennou rutinou. Práve dojedol štyri sušienky s arašidovým maslom, čo bola jeho typická desiata, a kúsok sušienky podal aj Ivy. Potom sa jej opýtal, či chce ísť na prechádzku, a ona dala celým telom najavo nadšený súhlas. Takto to robili každé predpoludnie.

Lenže v tento deň sa nečakane ozval zvonček pri dverách, čo Norberta znepokojilo. Na takéto vyrušenia nebol zvyknutý.

Zvonček sa ozýval málokedy – vlastne ešte nikdy – a jeho zvuk privodil Ivy hysterický záchvat.

Norbert si uhladil veniec bielych vlasov, čo mu ešte zostali na zátylku, pohľadom skontroloval, či je dom dostatočne uprataný a vhodný pre oči návštevníka (bol), a v duchu sa modlil, aby ten, čo stojí za dverami, nechcel ísť ďalej (opak bol pravda). Dom bol presne podľa Norbertovho gusta – maličký, pedantne udržiavaný. Keď sa ako čerstvý dôchodca rozhodol odsťahovať z Buffala, maklér, ktorý preňho hľadal vhodné bývanie, zvolal: „Toto je zaručene najmenší domčúrik v celom Gibbons Corner!“ A presne to sa Norbertovi na dome páčilo – že je maličký a môže si ho dovoliť.

Spoza dverí bolo počuť mrmlanie ženských hlasov. Norbert usúdil, že sa za ním vypravili dámy z cirkevného spolku a chcú mu vnucovať spoločné modlenie. Nikoho iného, kto by bol schopný tisnúť sa niekam neohlásene, nepoznal. S neodbytnými ľuďmi si nevedel rady, nikdy ho nepočúvali, nech by čo ako protestoval. Ibaže predstierať, že nie je doma, nedokázal. Videlo sa mu to nefér. Otvorí, keď už to musí byť, ale bude neoblomný a pošle ich preč.

Najprv však musí upokojiť Ivy. Triasla sa a štekala, až to trhalo uši. Norbert vzal rozprašovač s vodou a povedal: „Ticho, prosím!“ čo bol povel, aby prestala štekať. Ivy stíchla, akoby fungovala na vypínač. Stiahla ostávajúce uši, zaliezla pod stolík a hlavu si položila medzi biele labky.

Norbert si upravil levanduľovú košeľu a šiel otvoriť. V horúčave, ktorá pripomínala skôr vrchol leta než máj, stáli pred ním tri mierne spotené umelkyne. Poznal ich, takmer denne sa s nimi stretával v miestnej Umeleckej besede spojenej s galériou. No nikdy ich nevidel pred prahom vlastných dverí.

Všetky boli buď v jeho veku, alebo ešte staršie. Tie tri boli dávne priateľky, poznali sa desiatky rokov a v meste ich volali

„Carlottin klub“. Carlotta, ktorá celý život stále niečo viedla, momentálne predsedala svojmu klubu a Umeleckej besede. Keď sa Norbert prisťahoval do Gibbons Corner, požiadal o členstvo v besede a začal chodiť do výtvarného kurzu. Nevynechal jedinú lekciu v nádeji, že v sebe objaví skrytý talent a jeho život opäť nadobudne nejaký rytmus. Ktovie, možno sa tam s niekým spriatelím, napadlo mu. V skutočnosti s tým nerátal, v živote sa s ním nikto nepriatelil.

Prižmúril oči proti ostrému predpoludňajšiemu svetlu a zadíval sa na trojicu, čo sa mu z nevysvetliteľného dôvodu zjavila pred dverami. Jedna zo žien bola drobučká, energická, modrooká a volala sa Margaret Birchová. Birdie Walshová mala ryšavé vlasy a pehavú pleť, chodila v rozviatych kvetovaných šatách a v očiach mávala neprítomný výraz. Vodkyňa tria, Carlotta Moonová, štíhla, elegantná bielovlasá žena s natenko vytrhaným obočím, sa naňho dychtivo usmievala.

„Dobré ráno, Norbert!“ zanôtil klub.

„Čo tu chcete?“ opýtal by sa, keby na takú otázku nabral odvahu.

V Umeleckej besede si pripadal rovnako neviditeľný ako všade predtým, hoci vynakladal značné úsilie, aby si ho ľudia všimli. Asi na to nešiel správne. Každý deň doniesol do besedy kolaszki z Gloriinej pekárne a všetkých vynukoval. Špeciálnemu poľskému pečivu s ovocnou plnkou a poprášenému cukrom neodolal nik – každý si vzal, poďakoval, no Norbertovi nevenoval ani pohľad. Koláčiky Norbert využíval ako zámienku, aby mohol nadpriasť rozhovor s návštevníkmi galérie alebo členmi besedy. „Ko-lač-ki,“ slabikoval pomaly, ale ľudia chceli jesť, nie vyslovovať ťažké poľské slová.

Birdie si vymenila pohľad s Margaret.

Carlotta nachýlila hlavu nabok. „Aj nás pozvete ďalej, Norbert, alebo sa budete iba usmievať?“

Norbert sa usmieval stále, a keď bol nervózny, usmieval sa ešte viac. Tento jeho zvyk sa ukázal ako veľmi nešťastný najmä na pohreboch, pohreby ho totiž znervózňovali do krajnosti.

Norbert očervenel. „Aké milé prekvapenie! Nech sa páči, poďte ďalej, prosím! Vitajte!“ povedal, no dámy, ktoré ako väčšina ľudí nevenovali jeho slovám prehnanú pozornosť, už boli vnútri.

„Uf!“ odfúkla si maličká Margaret. „Trepeme sa sem pešo až od Carlottinho domu! Zdá sa, že tento rok budeme mať psie dni už v máji! Tridsať stupňov! To musí byť rekord. Vnútri si od tej horúčavy trocha oddýchneme,“ povedala, no keď zbadala otvorené okná a Norbertovo spotené čelo, zháčila sa. V domčeku z dvadsiatych rokov bolo ešte o niekoľko stupňov teplejšie než vonku.

Z dôchodku, ktorý mu posielala sociálna poisťovňa, si Norbert nemohol dovoliť klimatizáciu, a tak sa musel zaobísť bez nej – čo na severe štátu New York zvyčajne nebol problém, keďže horúčavy tam bývajú málokedy.

Rozbehol sa za návštevníčkami, usádzal ich, vynukoval vodou. „Urobte si pohodlie… ako doma, ako doma,“ drmolil, potom niekoľko ráz zopakoval, že ich návšteva je príjemné prekvapenie, a v kútiku srdca dúfal, že to napokon bude pravda.

Dámy vniesli do jeho domu kvetinové vône púdru a parfumov. Nádhera.

Ivy, ktorú Norbert uložil do košíka pod oknom v nádeji, že ju trocha osvieži vánok od jazera, sa odvážila vystrčiť hlavu, až keď si jej pán konečne sadol. Zo svojej bezpečnej pozorovateľne si obzrela každú votrelkyňu zvlášť a potichu zavrčala. Všetky tri poznala, pretože Norbert ju do Umeleckej besedy brával so sebou. Dokonca tam mala vlastný pelech, kde si mohla pospať, a všetci sa pri nej pristavovali, tľapkali ju po hlave a vychvaľovali, že je krásny psík. Lenže vidieť cudzích ľudí doma bola pre ňu aj pre Norberta úplne nová skúsenosť.

Po obligátnych zdvorilostiach na úvod, poznámkach o vlne nezvyčajných horúčav a obdivnom vzdychaním nad vôňou orgovánu, čo sa do domu niesla zo záhrady, na chvíľu zavládlo ticho.

Margaret si dala dúšok vody a poznamenala, že je osviežujúca.

Carlotta si trocha odkašľala a pustila sa do vysvetľovania ich nečakanej prítomnosti.

„Norbert, vždy sme si mysleli, že do výdajne potravín v Kostole svätého Edmunda chodíte pracovať ako dobrovoľník,“ začala.

Norbert si prekrížil tenké nohy, a keď si spomenul, že papuče má zodraté a cez diery na béžových ponožkách mu vykúkajú palce, modlil sa, aby si to návšteva nevšimla.

„Prečo?“ opýtal sa a trocha očervenel. „Nikdy som nič také nepovedal.“ Bola to pravda. Norbert nezvykol klamať, vlastne to ani nevedel, a ak niekedy pravdu mierne upravil, jedine pre dobro niekoho iného.

„Nepovedali, to je pravda. Ale videl sme vás ta vchádzať. To viete, mesto je malé,“ dodala Carlotta a vystrela plecia. „Priateľa si človek zaručene všimne.“

Norbertovi polichotilo, že ho Carlotta – aj keď nepriamo – zaradila medzi priateľov, no netušil, čo bude nasledovať, a rozhodol sa zostať v strehu.

Birdie sa vzrušene predklonila, až sa jej rozhojdali náušnice.

„Včera som vás videla, Norbert, ako odchádzate z kostola s kartónom potravín. A niesli ste si ho domov!“

„A tak…“ pridala sa Margaret a oči jej zasvietili, „sme prišli zistiť, ako sa veci majú. Ak je situácia zlá, pomôžeme vám.“

Norbert vyvalil oči za hrubými sklami okuliarov. Rozhovor sa skokom zmenil z rozpačitého na ponižujúci. Tieto ženy mu prišli oznámiť, že vedia o jeho chudobe, a čo je ešte horšie, zjavne mu chcú ponúknuť peniaze. Zúfalo fľochol na dvere a rozmýšľal, ako nepozvaných hostí vypratať z domu, a v prípade, že sa nedajú, akým spôsobom by mohol uniknúť on.

Štyridsať rokov pracoval ako účtovník, no v jeho kuchynských skrinkách sa nachádzali iba psie granuly, arašidové maslo, ryža a fazuľa. Všetko jedlo, čo bolo v dome, si dvakrát za mesiac doniesol z charity pri Kostole svätého Edmunda a pre spestrenie chodil každý piatok na špagety, ktoré sa v kostole podávali zadarmo. Vždy si stadiaľ odnášal aj kúsok cesnakového chleba zabaleného v servítke, aby mal na ďalší deň. Neraz si musel vybrať, či si kúpi jedlo, alebo poplatí účty za bývanie. Musel doslova žonglovať, aby mu vyšlo na nájomné, aby mu v dome svietilo svetlo a tiekla voda. Celý život pracoval, žil striedmo, a predsa sa na staré kolená ocitol bez vlastnej strechy nad hlavou.

Bolo to jeho tajomstvo, ktoré teraz prestalo byť tajomstvom. Chcel sa pred návštevníčkami brániť a povedať, že neznáša, ak niekto strká nos do jeho súkromných vecí, ale bola by to pravda? Jeho súkromie ešte nikdy nikoho nezaujímalo, takže to v skutočnosti nemal ako vedieť.

„O mňa si netreba robiť starosti,“ povedal a prešiel pohľadom po troch znepokojených tvárach.

Kedy naposledy sa s niekým normálne zhováral? Veľmi dávno. Jeho jedinou partnerkou na debaty bola teta Pearl a tá pred šiestimi mesiacmi zomrela. Mať po dlhom čase spoločnosť bolo celkom príjemné, no radšej by sa vrátil k svojmu zabehanému dennému programu. Nechcel dámy z Umeleckej besedy uraziť, ale Ivy sa už iste nevie dočkať prechádzky. Potreboval sa ich zbaviť.

„Ďakujem veľmi pekne…“ zaodŕhal, „… že ste sa unúvali, ale nerád by som vás držiaval.“

„Zvládate platiť účty?“ nedala sa Carlotta.

Norbert, ktorého tá priamočiara otázka ohromila, na ňu vytreštil oči.

Carlotta mu opätovala pohľad. „Alebo nie?“ pritlačila.

Ako odpoveď jej stačil Norbertov výraz. Ešte aj jeho večný úsmev pohasol.

Tri súcitné tváre boli naňho priveľa. Nie, hádam sa pred nimi nerozplače. Aj on má sebaúctu!

„Celý život som pracoval ako účtovník a vodilo sa mi celkom dobre. Na peniaze som bol opatrný. Šetril som, dobre investoval a odkladal si na dôchodok, ak to chcete vedieť.“

Chceli.

„Koľko, Norbert?“ opýtala sa Margaret a v belasých očiach jej zasvietila zvedavosť.

Sklonil hlavu. Nechcel, aby si mysleli, že sa chvasce. „Dokopy by to bolo vyše dvoch miliónov.“

„By to bolo?“ posúrila ho Birdie.

„Bolo by, keby som… viete…“

Tri páry očí z neho páčili pravdu. A hoci priznať vlastnú slabosť vždy zabolí, Norbertovi zalichotilo, že je v centre pozornosti – prvý raz v živote. Až traja ľudia napäto čakali, čo povie.

„No… asi som ich rozdal… teda viac-menej.“

Dámy zdúpneli a omráčene, bez žmurknutia, naňho vytreštili oči. „Vy ste rozdali dva milióny dolárov?“ zhíkla Carlotta.

„Nie naraz, pravdaže. Míňali sa kúsok po kúsku, trvalo to niekoľko rokov.“

„Komu ste ich dali, Norbert?“ opýtala sa Carlotta. Znelo to ako zdesenie, nie kritika.

Do jeho finančnej situácie ich nebolo vôbec nič. Ich zvedavosť Norbertovi pripadala čudná. Kládli mu otázky, ktoré sa jednoducho nepatrí klásť, pokiaľ nejde o členov rodiny alebo blízkych priateľov, a zdalo sa, že očakávajú odpoveď. Hlavou mu preletel výraz „medze slušnosti“ a zaváhal. V prvom okamihu chcel nezdvorilému výsluchu urobiť koniec, ale potom si to rozmyslel. Prvý raz v živote si pripadal zaujímavý.

Uprel oči na veľkú olejomaľbu zavesenú nad pohovkou, na ktorej sedeli Margaret s Birdie. Boli na nej traja Indiáni uháňajúci prériou na spenených koňoch. V pravom dolnom rohu svietila jednoduchá signatúra: Norbert.

Rozhodol sa vyjsť s pravou von, ale nedokázal sa im pri tom pozerať do očí.

„Rozdal som značné sumy peňazí ľuďom, ktorí ich potrebovali viac než ja, no asi som to robil pričasto. Bratancov synovec potreboval peniaze na štúdium medicíny. Školu nedokončil… nikdy som sa nedozvedel, či odišiel sám, alebo ho vyhodili. Kolegova dcéra bola nezamestnaná slobodná matka… Sused chcel rozbehnúť podnikanie… nevyšlo mu to a potom sa jednoducho odsťahoval. Moja teta Pearl potrebovala bezbariérové úpravy domu, rampu k vchodovým dverám, špeciálnu kúpeľňu, výťah, aby sa dostala na poschodie… A druhý sused…“

„Dosť!“ Carlotta zdvihla ruku. „Ste banka, Norbert? Alebo štipendijný fond? Jednoosobová sociálna agentúra?“

Keby ho včas nezastavila, asi by im vyzradil aj to, čo sa stalo jeho žene Lois, a na to spomínal nerád.

„Súcit, Carlotta!“ vložila sa do rozhovoru Birdie. „To je dôvod, prečo sme tu, nie?“

Margaret sa rozhodla zmeniť tému. „Vaša teta Pearl, to je tá, čo vám zanechala Ivy, však? Vy ste svoju tetu vlastne doopatrovali, je tak?“

„Áno, ale…“ Norbert si nepamätal, že by sa s niekým zhováral o tete Pearl. Vlastne nerozprával nikdy o ničom. „Viete, teta Pearl ma vychovala. Ak niečo potrebovala, zavolala mi a ja som prišiel. Dokonca aj bez zavolania. Viete, ako to chodí, v dome je stále čo opravovať a ja to robím rád. Staral som sa jej aj o záhradu. Triedil som poštu, platil účty, vozil ju k lekárovi. Boli sme si veľmi blízki.“

Ivy pod oknom zavzdychala a zívla.

Margaret našpúlila ústa. „To je všetko veľmi pekné, ale… zanechala vám niečo? Teda okrem psa?“

„Viete, vyšlo najavo,“ odvetil Norbert, „že teta mala oveľa viac peňazí, než by kto čakal. Žila veľmi skromne, a tak som predpokladal, že vychádza len horko-ťažko. Preto som zaplatil všetky rekonštrukcie v dome. Teraz si myslím, že proste nechcela siahnuť na úspory, hoci boli značné.“ Norbert sa obzrel k oknu, cez ktoré vnikal do obývačky horúci vánok. „Ale nezanechala ich mne,“ utrel si spotené dlane o nohavice. „Svoje celoživotné úspory odkázala môjmu bratancovi v Kalifornii.“

„Po všetkom, čo ste pre ňu urobili?“ zdúpnela Margaret, ktorú konanie tety Pearl neskrývane pobúrilo. „Prečo?“

„Pretože si myslela, že ja peniaze nepotrebujem.“

Carlotta namiesto otázky, ktorá sa ponúkala, iba spýtavo nachýlila hlavu.

„Teta verila, že som za vodou. Nechcel som budiť falošný dojem, ale musel som. Inak by mi chcela za každú výpomoc platiť, a ja by som od nej nedokázal prijať peniaze.“

Po Loisinej smrti som okrem tety nemal nikoho, kto by ma mal naozaj rád, dodal v duchu.

Carlotta sa ujala slova: „Neprišli sme sa vŕtať v minulosti,“ začala, hoci od momentu, čo prekročili prah, nerobili nič iné.

„Sme tu, aby sme zistili, čo sa dá pre vás urobiť.“

„Nezoberiem si od vás peniaze,“ Norbert zhrozene vyvalil oči.

„Nijaké vám neponúkame!“ zvolala Carlotta rovnako zhrozene.

Zavládlo rozpačité ticho.

„Tak, a teraz to vezmeme pekne od začiatku,“ vzchopila sa Carlotta. „Neskúšali ste si nejako zarobiť? Ani ste nad tým nerozmýšľali?“

Norbert o svojej čoraz neutešenejšej situácii veľa premýšľal aj kadečo skúšal. Na dôchodku bol už osem rokov a za ten čas sa nenašiel nik, kto by ho zamestnal aspoň ako poradcu. Tých pár dolárov týždenne, ktoré dostával za rámovanie obrazov v Umeleckej besede, nemohlo stačiť. Dúfal, že nájde uplatnenie v nejakom obchode. V Gibbons Corner a neďalekej Edwardovej zátoke bolo množstvo kníhkupectiev a obchodov so suvenírmi, nových zamestnancov však nehľadali. Potom mu napadlo, že by mohol ponúknuť niečo na výmenu. Napríklad za čistenie Ivinho chrupu – čo je pri psovi malej rasy životne dôležité, ako mu kládla na srdce teta Pearl – by mohol veterinárke udržiavať psie búdy a vykonávať drobné práce na recepcii. No veterinárka sa usmiala, potriasla bábikovskou hlavou s vlasmi vypnutými do konského chvosta a povedala, že na všetky tieto činnosti má platených zamestnancov. Ešte by mohol kosiť trávniky, ale tento segment trhu si vyárendovali pätnásťroční chalani. Norbert predal televízor, potom auto a zistil, že mu ani veľmi nechýbajú – v Gibbons Corner sa všade dostal po svojich a do Edwardovej zátoky sa dalo ísť autobusom. V kostolnej charite počul od ľudí čakajúcich v rade na potraviny, že niektorí predávajú vlastnú plazmu a dvakrát do týždňa im to hodí dvadsaťpäť dolárov. Stačil by týždeň a mal by zarobené na mesačný účet za vodu. No ukázalo sa, že jeho sedemdesiattriročná plazma je pristará. Človek musel mať pod šesťdesiat, aby od neho kúpili krv. Aj jeho obličky už boli po dátume spotreby, nedali sa speňažiť.

Keď vymenoval všetko, čo podnikol, Carlotta uznanlivo pokývala hlavou. „Veľmi kreatívne,“ pochválila ho. „Ale teraz ste takpovediac v koncoch. Ďalšie možnosti, ktoré by generovali hotovosť, nemáte.“ Letmo pozrela na svoje priateľky, zložila si ruky na prsiach a oči uprela na Norberta. „Ani nijaké nápady.“

Nemohol jej protirečiť, len sa usmial.

„Presne to sme si mysleli.“

Norbert prešiel pohľadom po napätých tvárach.

„Teraz je rad na nás, my totiž nápad máme,“ vyhlásila Carlotta a zjavne čakala, že sa Norbert začne vypytovať.

Zamyslel sa. Tieto ženy poznal osem rokov, ale iba z diaľky. Nikdy si ho nevšímali, až teraz. Z ničoho nič vošli do jeho domu, strhli závoj tajomstva z jeho chudoby a boli pripravené ponúknuť mu nie peniaze, ale niečo iné. Že by radu?

Bol to čudný zvrat udalostí. Norbert bol zvyknutý pomáhať – hoci iba formou peňazí. O jeho rady nestál nikto. Pokúšal sa radiť, vždy keď sa naskytla príležitosť, jeho dobre mienené slová však ľudí nezaujímali. Zato peniaze prijímali veľmi ochotne.

A on ich dával, pre vlastný pocit dôležitosti. Kým nepodpísal šek, správali sa k nemu ako k významnej osobe, no potom sa obdarovaní zväčša vyparili. Jeho parketou bolo všimnúť si, že sa niekto ocitol vo finančnej kríze, a ponúknuť pomoc. Teraz sa garde obrátilo a on si nebol istý, či rolu prijímateľa pomoci zvládne.

Napravil si okuliare, čo mu kĺzali po spotenom nose. Birdie dopila zvyšok vody, Margaret si papierovou vreckovkou osušila čelo. Horúčava bola príšerná.

„Vy máte nápad, ako by som si mohol zarobiť?“

„Presne tak,“ odvetila Carlotta, zjavne rozhodnutá nepovedať viac, kým sa Norbert neopýta, s akým nápadom prichádzajú.

Norbert sa zhlboka nadýchol a vydýchol. Prečo má pocit, že práve teraz musí byť nanajvýš opatrný? Pozornosť dám mu robila tak dobre, že bol dokonca ochotný odložiť Ivinu prechádzku, aby sa ten fascinujúci zážitok predĺžil, ale bolo tu ešte niečo. Kdesi v zadnom priečinku jeho mozgu sa ozval varovný hlások. Pozrel do očí, ktorého ho pozorne sledovali a nabádali, aby sa konečne opýtal.

„Tak,“ odhodlal sa napokon, „aký je to nápad?“

2

Kárová dáma:

Očarujúca žena s túžbou ovládať.

Ustavične niečo kuje.

V mladosti je koketná, v starobe panovačná.

Môže byť silným spojencom,

no pozor, aby si vás nepodrobila.

Carlottin klub vznikol ešte na úsvite vekov – aspoň teraz sa tak zdalo – v jedno stredajšie popoludnie, keď sa ako mladé matky stretávali pri kávičke. Keď im deti podrástli, klub ovládla literárna vášeň a členky sa schádzali po večeroch a diskutovali o klasike. V sedemdesiatych rokoch na nejaký čas podľahli astrológii, numerológii, tarotu a čítaniu z dlane, potom Carlotta, žena obdarená silnou kombináciou inšpirácie, šarmu a presvedčivosti, previedla klub fázou psychológie a sebazdokonaľovania. To boli osemdesiate roky. Začiatkom deväťdesiatych sa nadchli pre štúdium strážnych anjelov, neskôr pokračovali ako spolok znalkýň vína, no z tejto vášne po niekoľkých zahanbujúcich incidentoch vycúvali a rozhodli sa na ňu zabudnúť. Keď sa ich vrstovníčky začali oddávať bridžu, členky klubu karty povznesene odmietli a zamerali sa na hlavolamy a hádanky a pomerne dlhý čas sa pokladali za nadpriemerne inteligentné. Potom prišlo obdobie ručných prác, výroba sviečok a mydielok, skladanie origami. Učili sa za pochodu. Keď začali kresliť jedna druhú, zdalo sa logické, že každá z nich absolvuje výtvarný kurz. Umelecká beseda sa im zakrátko stala domovom. Starší členovia besedy sledovali tento príval energie nevzrušene, predpokladali, že horlivé fanatičky to zakrátko prestane baviť a vypadnú. Lenže klub sa rozhodol zostať a k dnešnému dňu okupoval besedu už sedem rokov.

Za desaťročia vstúpilo do klubu veľa členiek, ale veľa ich aj odbudlo. Niektoré zomreli, iné sa odsťahovali a zopár ich pred tou maniackou energiou jednoducho zutekalo. Niektoré odišli v zlom, s ponosami na Carlottinu panovačnosť, ale to bola len čistá závisť, navyše prízemná.

V poslednom čase Carlotta vycítila v klube nepokoj, čo bol vždy popud, aby prišla s niečím novým. A presne vtedy, keď si uvedomila potrebu nového nápadu, uvidela Birdie Norberta vychádzať z cirkevnej charity. V Carlottinej kreatívnej hlave sa okamžite zrodil plán. Vezme záhadného, obozretného, nenápadného Norberta – toho osamelého čudáka, čo sa v jednom kuse snaží radiť ľuďom, ktorým nestojí za pohľad –, takže vezme milého Norberta a z jeho neutešenej situácie urobí klubový projekt.

Raz jej Norbert v Umeleckej besede povedal niečo zvláštne. V ten deň mali maliarske stojany vedľa seba a ona premýšľala o svojej vnučke Summer. Zdalo sa, že v živote mladej ženy nie je veľa zábavy, a Carlotta si lámala hlavu, ako zlepšiť vnučkin neuspokojivý spoločenský život, keď zrazu Norbert zamrmlal:

„Netlačte na pílu.“

„Prosím? Čo ste povedali, Norbert?“

„Hm?“

„Čo ste povedali?“

„Niečo som povedal?“

„Povedali ste ,netlačte na pílu’. Ako ste to mysleli?“

„Och, aha. Áno, povedal som to.“ Norbert si napravil hrubé okuliare a zadíval sa na ňu.

„No? Čo mám nechať tak?“

„Viete, občas… nezdá sa vám, že občas toho dáte do obrazu priveľa? Musíte vedieť, kedy prestať, nechať obraz dýchať. Dajte mu deň-dva a potom sa k nemu vráťte. Chápete, ako to myslím? Proste… netlačte na pílu.“

V prvom momente jej napadlo, či jej nečíta myšlienky. Ale určite to bola len zhoda náhod, to iba jej vybičovaná myseľ v ňom uvidela jasnovidca. V duchu sa nad sebou zasmiala. Tento nenápadný dôchodca a jasnovidec? Alebo dokonca veštec? Predstavila si ho, ako sedí v stane, na hlave turban a vraví: „Zakryte mi dlaň striebrom a ja vám dám odpovede, ktoré hľadáte.“ Absurdné, povedala si, no potom si spomenula na časy, keď sa klub – vtedy oveľa početnejší než teraz – zaoberal veštením z kariet. Vtedy to bola ohromná móda. Hlúposť, pravdaže. Birdie s Margaret to však vzali vážne, úplne tomu prepadli. Carlotta nie a svoj skepticizmus brala ako ďalší dôkaz svojej mimoriadnej inteligencie. Ale či už je hádanie z kariet hlúposť, alebo nie, istý čas sa ním ohromne bavili.

A potom zrazu prišlo osvietenie.

Vesmír jej ponúkol správne veci v správny čas. Vesmír a Carlottina tvorivá myseľ sa spojili a zapracovali.

Carlotta sa pokladala za umelkyňu, ale nie v zmysle Umeleckej besedy v Gibbons Corner. Videla v sebe umelkyňu života a ostatné ľudské bytosti pokladala za materiál, ktorý treba pretvárať.

Projekt Norbert – tak ako všetky pred ním – rozbehne pre dobro a pobavenie klubu. Je jej svätou povinnosťou zabezpečiť, aby sa ostatné členky nenudili. Vždy myslela v prvom rade na ne.

Niekoľko dní pred návštevou u Norberta Carlotta usporiadala stretnutie klubu u seba doma. Predniesla problém a požiadala dávne priateľky o nápady. A ako vždy si ich vypočula so zdvorilou trpezlivosťou. A ako vždy z toho vyšiel ako najlepší jej vlastný nápad, ktorý predostrela na konci – zasa navrhla niečo, čo by nikomu nezišlo na um a čo ostatné bez výhrad prijali.

Jasnozrivo predvídala, že klub sa projektom Norbert nadchne.

„Niektorá z nás by mala naňho urobiť zbierku!“ rozžiarila sa Margaret.

Birdie sa zhrozila. „Och, len to nie, Margaret! Chceš ho verejne zahanbiť?“

„Pekná myšlienka, Margaret,“ naprávala galibu Carlotta. Kľúčové bolo nedotknúť sa niečích citov – a najmä nie Margaretiných. Vedela sa na smrť uraziť. „Uvažujme ďalej, áno?“

Birdie sa zasnene zadívala do priestoru, akoby hľadala inšpiráciu z iného sveta, a ponúkla nebezpečne dobrý nápad: „Mohli by sme skúpiť všetky jeho obrazy, čo visia v galérii. Za vyššiu cenu, než žiada. A anonymne. Norbert bude maľovať a my kupovať.“

Margaret sa k nej so záujmom otočila.

Carlotta sa poponáhľala zadusiť ten detinský nápad v zárodku.

„Norbert maľuje len vlky a Indiánov, nikdy neuverí, že jeho mazanice zrazu idú na dračku. Pokúsi sa zistiť, kto ich kupuje. Nie…“ povedala Carlotta a zvraštila obočie na znak, že úporne premýšľa, „snaha dobrá, Birdie, ale nemyslím, že by to mohlo vyjsť.“

„A ja si myslím, že by mohlo,“ namietla Margaret, mykla plecom a vzdorovito pozrela na Carlottu, ktorá spojila končeky prstov do striešky a nasadila výraz hlboko zadumaného človeka.

Po krátkom tichu Birdie povedala: „Čo keby sme mu proste dali nejaké peniaze? To by bolo najjednoduchšie riešenie. Ak sa spojíme, môžeme mu poskytnúť toľko, aby mal na nájomné a ostatné poplatky. Nám tie peniaze chýbať nebudú.“

„Hovor za seba,“ odvrkla Margaret.

„Nauč človeka loviť ryby, dáš mu potravu na celý život,“ poučila ju Carlotta a zakývala starostlivo vymanikúrovaným ukazovákom.

Margaret sa nechytila, ale to sa jej stávalo dosť často. „My ho budeme učiť, ako sa chytajú ryby?“

Carlotta sa zhlboka nadýchla. S Margaret mala až svätú trpezlivosť, to sa musí uznať.

„Carlotta citovala jedno staré príslovie. Chce povedať, že Norbertovi treba pomôcť generovať vlastné príjmy, aby mohol byť nezávislý,“ objasnila Birdie. S Margaret sa často navzájom zachraňovali, ak sa niektorá z nich v debate s Carlottou ocitla v úzkych.

„Ale to bol tvoj nápad, Birdie, či nie? “ zháčila sa Margaret.

„Zabezpečiť mu príjem z jeho vlastných obrazov.“

„To áno,“ láskavo prikývla Carlotta, „ale už sme sa predsa dohodli, že by to nefungovalo.“

A po dokonale načasovanej pauze – ako už veľakrát – zvolala: „Hej! Mám nápad!“

„Nie,“ zhrozil sa Norbert. „Nemôžem byť veštec. Ja…“

Carlotta protest umlčala. „No tak, Norbert, otvorte si myseľ! Nesmiete byť taký skostnatený. A nehovorte veštec, ale psychotronik… prípadne senzibil. Znie to dôveryhodnejšie.“

„Na tomto nápade nie je dôveryhodné vôbec nič! Odpusťte, celé je to hlúposť.“

„Čo je na tom hlúpe?“ namietla Carlotta nahlas, akoby argumenty vyslovené zvýšeným hlasom pôsobili rozumnejšie. „Vyriešia sa tým všetky vaše problémy. Ani sa nenazdáte a účty budete mať poplatené. Peniaze vám potečú prúdom. V Gibbons Corner ani v Edwardovej zátoke nie je ani jeden kartár. A sme na začiatku turistickej sezóny.“

„To je pravda, Norbert,“ pridala sa Margaret. „Mohli by ste to robiť cez letnú sezónu, a ak sa vám to nezapáči, po sezóne to jednoducho zabalíte. Ľudia vám budú platiť – stačí si povedať. V Buffale pýtajú dvadsať dolárov za dvadsať minút. Za tie roky sme postupne navštívili všetky tamojšie veštice. Ľudia si dávajú veštiť pre zábavu, berú to ako súčasť dovolenky.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1

2