Jessica Townsend

NEVERMOOR

The Trials of Morrigan Crow

Copyright © 2017 by Ship & Bird Pty Limited Jessica Townsend

Translation © 2018 by Martin Štulrajter

Illustrations © Beatriz Castro, 2017

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6497-7

Sally, prvej hostke v hoteli Deucalion

A Teene, ktorá ma presvedčila,

že dokážem čokoľvek, dokonca aj toto

Jar prvého roku

Novinári dorazili skôr než rakva. Cez noc sa zhromaždili pred bránou, na úsvite ich tam stál hlúčik, do deviatej celý húf.

Krátko pred poludním Corvus Crow prešiel dlhý úsek od vchodových dverí k vysokým železným mrežiam, ktoré držali novinárov v bezpečnej vzdialenosti.

„Kancelár Crow, ovplyvní to vaše plány uchádzať sa o znovuzvolenie?“

„Kancelár, kedy sa bude konať pohreb?“

„Prejavil vám prezident sústrasť?“

„Uľavilo sa vám dnes ráno, kancelár?“

„Prosím,“ skočil im do reči Corvus a zdvihol ruku v koženej rukavičke, aby ich umlčal. „Prosím, rád by som v mene rodiny prečítal vyhlásenie.“

Z vrecka elegantného čierneho obleku vytiahol kus papiera.

„Radi by sme sa vám, občanom našej skvelej republiky, poďakovali za podporu za posledných jedenásť rokov,“ čítal zreteľným, autoritatívnym hlasom, vybrúseným rokmi vyžadovania poriadku v kancelárskom úrade. „Pre našu rodinu to bola ťažká skúška a zármutok bude nepochybne ešte nejaký čas pretrvávať.“

Odmlčal sa, odkašľal si, na okamih zdvihol zrak na mĺkve publikum.

Proti nemu sa blyšťalo more objektívov a zvedavých očí. Neutíchajúci nápor bleskov a cvaknutí.

Pohľad zasa sklopil na poznámky a pokračoval: „Nie je ľahké vyrovnať sa so stratou dieťaťa. Nielen pre našu rodinu, ale aj pre obyvateľov Jackalfaxu, ktorí, ako vieme, smútia spolu s nami.“ Aspoň päťdesiat párov obočí prudko poskočilo a niekoľko zahanbených divákov zakašľalo do chvíľkového ticha. „Vedzte však, že dnes ráno, keď vítame Deviaty vek Zimnomorskej republiky, najhoršie je už za nami.“

Nad hlavami sa im znenazdajky ozvalo hlasné krákanie. Ľudia zhrbili plecia, myklo im tvárou, no nikto nepozrel hore. Vtáky krúžili už od rána.

„Ôsmy vek mi vzal milovanú prvú manželku a teraz aj jedinú dcéru.“

Vzduch opäť preťalo zakrákanie.

Jednému reportérovi padol mikrofón, ktorý otŕčal kancelárovi do tváre. Hlučne klesol na všetky štyri, aby ho zodvihol. Celý červený zamumlal niečo na ospravedlnenie, ktoré si Corvus nevšímal.

Hovoril ďalej: „Vzal však so sebou aj nebezpečenstvo, pochybnosti a zúfalstvo, ktoré ju sužovali počas krátkeho života. Moja… drahá Morrigan,“ odmlčal sa a vystrúhal grimasu, „konečne našla pokoj, a to isté musíme urobiť my všetci. Mesto Jackalfax – vlastne celý štát Veľký Vlčí Lán – je zase bezpečný. Niet sa čoho báť.“

Davom sa ako kruh na vodnej hladine šírilo šomranie plné neistoty, nápor bleskov z fotoaparátov sa zmiernil. Kancelár pozrel na novinárov a zažmurkal. Papier zašuchotal v miernom vetre, možno sa mu triasla ruka.

„Ďakujem. Nebudem odpovedať na žiadne otázky.“

PRVÁ KAPITOLA

Prekliate dieťa

Zima jedenásteho roku

(O tri dni skôr)

Kocúr z kuchyne bol mŕtvy a na vine bola Morrigan.

Nevedela, ako sa to stalo, ani kedy. Možno v noci zjedol niečo jedovaté. Nemal nijaké zranenia, ktoré by nasvedčovali útoku líšky či psa. Až na trošku zaschnutej krvi v kútiku úst vyzeral, akoby spal, bol však studený a tuhý.

Keď v chabom svetle zimného rána našla jeho telo, čupla si k nemu do hliny a zamračila sa, až jej na čele nabehli vrásky. Pohladila ho po čiernej srsti od temena až po koniec chlpatého chvosta.

„Prepáč, kocúrik,“ zamumlala.

Morrigan zvažovala, kde by bolo najlepšie ho pochovať a či by mohla poprosiť starú mamu o kus pekného plátna, do ktorého by ho zabalila. Dospela k záveru, že to radšej neurobí. Použije svoju nočnú košeľu.

Kuchárka otvorila zadné dvere, aby dala psom zvyšky od večere, a Morriganina prítomnosť ju tak vyľakala, že takmer pustila vedro. Starene padol zrak na mŕtveho kocúra, pery zovrela do tenkej čiary.

„Radšej beda jemu ako mne, chvála ti, Bože,“ zašomrala, zaklopala na drevenú zárubňu a pobozkala prívesok, čo mala na krku. Úkosom pozrela na Morrigan. „Mala som toho kocúra rada.“

„Aj ja,“ odvetila Morrigan.

„Ó áno, to vidím.“ V hlase jej bolo poznať trpkosť. Morrigan si všimla, ako od nej opatrne, centimeter po centimetri cúva. „Tak už choď dnu. Čakajú na teba v otcovej pracovni.“

Morrigan sa ponáhľala do domu, iba na okamih zastala pri dverách z kuchyne na chodbu. Kuchárka vzala kriedu a na koniec dlhého zoznamu na tabuli dopísala MŔTVY KOCÚR. Medzi skoršími záznamami bolo SKAZENÁ RYBA, INFARKT STARÉHO TOMA, ZÁPLAVY V SEVERNOM PROSPERE či ŠKVRNY OD OMÁČKY NA NAJLEPŠOM OBRUSE.

„Môžem vám odporučiť viacerých vynikajúcich detských psychológov v okolí Jackalfaxu.“

Nová kurátorka sa ani nedotkla čaju a sušienok. Dopoludnia cestovala dve a pol hodiny vlakom z hlavného mesta a zo železničnej stanice šla pešo za nepríjemného mrholenia k vile Crowovcov. Mokré vlasy sa jej lepili na hlavu, kabát mala načisto premočený. Morrigan rozhodne nepoznala lepší liek na takéto biedne rozpoloženie než čaj a sušienky, no žena o ne nejavila záujem.

„Čaj som nepripravila ja,“ ozvala sa. „Ak to je to, čo vás trápi.“

Žena si ju nevšímala. „Doktor Fielding je známy prácou s prekliatymi deťmi. Isto ste o ňom počuli. Aj doktor Llewellyn je veľmi uznávaný, ak by ste uprednostnili jemnejší, materskejší prístup.“

Morriganin otec si znepokojene odkašľal. „To nebude potrebné.“

Corvusa chytil mierny tik na ľavom oku, objavoval sa iba pri týchto povinných každomesačných stretnutiach. Nenávidel ich rovnako ako Morrigan, to mali spoločné. A okrem toho už iba vlasy čierne ako uhoľ a zahnutý nos.

„Morrigan nepotrebuje konzultácie,“ pokračoval. „Je dostatočne rozumné dieťa. Je oboznámená so situáciou.“ Kurátorka sa odvážila letmo pozrieť na Morrigan, ktorá sedela vedľa nej na pohovke a usilovala sa nehrať s rukami. Tieto návštevy sa vždy vliekli. „Kancelár, nechcem byť netaktná… čas sa kráti. Všetci experti sa zhodujú, že vstupujeme do posledného roku tohto veku. Bude to posledný rok pred Zvečerením.“ Morrigan odvrátila zrak, pozrela von cez okno, hľadala niečo, čo by odpútalo jej pozornosť, ako vždy, keď niekto spomenul to slovo. „Isto si uvedomujete, že to je dôležité prechodové obdobie pre…“

„Máte zoznam?“ prerušil ju Corvus s náznakom netrpezlivosti. Dôrazne pozrel na hodiny na stene.

„Pra… pravdaže.“ Žena vytiahla z fascikla list papiera, mierne sa triasla. Podľa Morrigan si počínala celkom obstojne, vzhľadom na to, že to bola iba jej druhá návšteva. Predchádzajúca kurátorka len ticho ševelila a bola by pre ňu hotová katastrofa, keby mala sedieť na tom istom kuse nábytku ako Morrigan. „Mám ho prečítať nahlas? Tento mesiac je celkom krátky – dobrá práca, slečna Crowová,“ poznamenala upäto.

Morrigan nevedela, čo povedať. Naozaj nemohla prijať zásluhy za niečo, čo nemala pod kontrolou.

„Začneme udalosťami, ktoré vyžadujú odškodnenie. Jackalfaxská mestská rada požaduje sedemsto kredov za škody na altánku počas krupobitia.“

„Predsa sme sa dohodli, že extrémne poveternostné pomery nemožno spoľahlivo pripísať mojej dcére,“ ohradil sa Corvus. „Po tom, čo vyšlo najavo, že lesný požiar v Ulfe bol dôsledok podpaľačstva. Spomínate si?“

„Áno, kancelár. Máme však svedka, ktorý sa vyjadril, že v tomto prípade nesie vinu Morrigan.“

„Kto je to?“ spýtal sa Corvus.

„Istý muž pracujúci na pošte začul slečnu Crowovú, ako pred starou matkou chválila pekné počasie v Jackalfaxe.“ Kurátorka pozrela do poznámok. „O štyri hodiny nato sa spustilo krupobitie.“

Corvus ťažko vzdychol a oprel sa na stoličke. Vrhol podráždený pohľad na Morrigan. „Skvelé. Pokračujte.“

Morrigan sa zamračila. Nikdy v živote nechválila pekné počasie v Jackalfaxe. Spomínala si, že sa v ten deň na pošte obrátila k starej matke a povedala: „Je teplo, však?“ To však zďaleka nebolo to isté.

„Miestny obyvateľ Thomas Bratchett nedávno zomrel na infarkt. Bol…“

„Viem, náš záhradník,“ skočil jej do reči Corvus. „Strašná hanba. Hortenzie trpia. Morrigan, čo si urobila tomu starcovi?“

„Nič.“

Corvus sa zatváril skepticky. „Nič? Vôbec nič?“

Na chvíľu sa zamyslela. „Pochválila som mu záhony.“

„Kedy?“

„Asi pred rokom.“

Corvus s kurátorkou pozreli na seba. Žena si ticho povzdychla. „Jeho rodina je v tejto záležitosti nesmierne veľkorysá. Žiadajú iba, aby ste uhradili náklady na pohreb, financovali štúdium jeho vnúčat na univerzite a dali dar jeho obľúbenej charite.“

„Koľko má vnúčat?“

„Päť.“

„Povedzte im, že zafinancujem dve. Pokračujte.“

„Riaditeľ jackalfaxskej… Ach!“ Žena vyľakane vyskočila, pretože Morrigan sa naklonila, aby si vzala sušienku, no upokojila sa, keď videla, že nemá v úmysle dotknúť sa jej.

„Ehm… áno. Riaditeľ jackalfaxskej prípravnej školy nám poslal účet za škody spôsobené požiarom. Dvetisíc kredov by to malo pokryť.“

„V novinách sa písalo, že školská kuchárka nechala cez noc zapnutú platničku na sporáku,“ ozvala sa Morrigan.

„Správne,“ prisvedčila kurátorka s pohľadom urputne upretým na papier pred sebou. „Takisto sa tam píše, že deň predtým prechádzala okolo vášho domu a zbadala vás v záhrade.“

„No a?“

„Vraj ste s ňou nadviazali očný kontakt.“

„To som určite neurobila.“ Morrigan cítila, ako v nej stúpa hnev. Za požiar nemohla ona. Nikdy s nikým nenadväzovala očný kontakt; poznala pravidlá. Kuchárka klamala, aby sa dostala z problémov.

„Všetko je v policajnej správe.“

„Je to klamárka.“ Morrigan sa obrátila k otcovi, no odmietol jej pozrieť do očí. Naozaj veril, že je na vine? Tá žena predsa priznala, že nechala zapnutý sporák! Od toľkej nespravodlivosti jej stiahlo žalúdok. „Klame, nikdy som…“

„To stačí,“ vyštekol Corvus. Morrigan sa skrčila na pohovke a zanovito si prekrížila ruky na hrudi. Otec si opäť odkašľal a kývol hlavou kurátorke. „Môžete mi poslať účet. Prosím, dočítajte zoznam. Mám pred sebou deň plný stretnutí.“

„T-to je všetko, čo vyžaduje finančné odškodnenie,“ odvetila a roztraseným prstom prešla po liste papiera. „Slečna Crowová má tento mesiac napísať iba tri listy s ospravedlnením. Jeden miestnej obyvateľke pani Calpurnii Maloufovej za zlomené bedro…“

„Je pristará na to, aby sa korčuľovala,“ zašomrala Morrigan.

„… jeden Jackalfaxskej džemárskej spoločnosti za skazenú várku marmelády a jeden chlapcovi menom Pip Gilchrest, ktorý minulý týždeň nevyhral v celoštátnej súťaži Veľkého Vlčieho Lánu v hláskovaní.“

Morrigan len-len že nevyskočili oči z jamiek. „Iba som mu zaželala veľa šťastia!“

„Veď to, slečna Crowová,“ odvetila kurátorka a podala zoznam Corvusovi. „Mali ste si dávať pozor. Kancelár, počula som, že hľadáte nového súkromného učiteľa.“

Corvus vzdychol. „Moji asistenti kontaktovali všetky agentúry v Jackalfaxe a niekoľko dokonca v hlavnom meste. Zdá sa, že náš štát má vážne suchoty, pokiaľ ide o súkromné vzdelávanie.“ Pochybovačne nadvihol jedno obočie.

„Čo je so slečnou…“ Kurátorka pozrela do poznámok.

„Linfordovou, ak sa nemýlim? Keď sme sa rozprávali naposledy, povedali ste, že to s ňou vyzerá dobre.“

„Nepresvedčila,“ odfrkol si Corvus. „Nevydržala ani týždeň. Raz popoludní odišla a už sa nevrátila. Nikto nevie prečo.“

Nebola to pravda. Morrigan vedela prečo.

Strach z prekliatia bránil slečne Linfordovej byť v jednej miestnosti so svojou žiačkou. Morrigan pripadalo čudné a nedôstojné, keď na ňu vykrikovala časovanie slovies spoza dverí. Štvalo ju to čoraz väčšmi, až napokon prestrčila cez kľúčovú dierku zlomené pero, priložila k nemu ústa, fúkla a postriekala slečne Linfordovej celú tvár čiernym atramentom. Bola ochotná pripustiť, že to nebola jej najsilnejšia chvíľka.

„Na úrade máme krátky zoznam učiteľov ochotných pracovať s prekliatymi deťmi. Veľmi krátky zoznam,“ pokrčila plecami kurátorka, „ale azda sa nájde niekto…“

Corvus zdvihol ruku, aby ju zastavil. „Nevidím potrebu.“

„Prepáčte?“

„Sama ste povedali, že onedlho nastane Zvečerenie.“

„Áno, ale… stále zostáva ešte rok…“

„Predsa len, v tomto štádiu by to bolo mrhanie časom a peniazmi, nemám pravdu?“

Morrigan zdvihla zrak, otcove slová jej boli nepríjemné. Dokonca aj kurátorka bola zaskočená. „Pri všetkej úcte, kancelár, Matričný úrad pre prekliate deti to nepovažuje za mrhanie. Sme presvedčení, že vzdelávanie je dôležitá súčasť detstva každého dieťaťa.“

Corvus prižmúril oči. „Je zbytočné platiť za vzdelanie, ak sa toto konkrétne detstvo čoskoro skončí. Osobne si myslím, že sme sa tým nikdy nemali zaťažovať. Radšej by som do školy poslal svoje poľovnícke psy. Dá sa očakávať, že budú žiť dlhšie, a prinášajú mi oveľa väčší úžitok.“

Morrigan sa ani nesnažila potlačiť uf. Otec akoby jej hodil do žalúdka veľkú tehlu.

Toto bola pravda, ktorú vytesňovala – niečo, čo si mohla nevšímať, no nemohla na to zabudnúť. Pravda, ktorú si každé prekliate dieťa uvedomovalo až do špiku kostí a malo ju vytetovanú na srdci: V noci, keď nastane Zvečerenie, zomriem.

„Som si istý, že moji priatelia v Zimnomorskej strane by so mnou súhlasili,“ pokračoval Corvus a zazeral na kurátorku. Vôbec si nevšímal Morriganinu stiesnenosť.

„Najmä tí, ktorí majú kontrolu nad financovaním vášho malého oddelenia.“

Nastalo dlhé ticho. Kurátorka úkosom pozrela na Morrigan a začala si baliť veci. Morrigan postrehla, ako sa jej tvárou mihla ľútosť, a znenávidela ju za to.

„Dobre teda. Budem informovať úrad o vašom rozhodnutí. Dovidenia, kancelár. Slečna Crowová.“ Ponáhľala sa z pracovne, ani sa neobzrela. Corvus stlačil bzučiak na stole a privolal svojich asistentov.

Morrigan vstala z pohovky. Najradšej by na otca nakričala, no vydala zo seba iba rozochvené a nesmelé „Mám…?“

„Rob, čo chceš,“ odsekol Corvus a prehrabával sa v papieroch na stole. „Len ma neobťažuj.“

Vážená pani Maloufová,

mrzí ma, že sa neviete poriadne korčuľovať.

Je mi ľúto, že ste považovali za dobrý nápad korčuľovať sa napriek tomu, že ste stará ako Matuzalem a máte krehké kosti, ktoré by polámal aj mierny vánok.

mrzí ma, že ste si zlomili bedro. Nebolo to úmyselne. Dúfam, že sa Vám rýchlo hojí. Prosím, prijmite moje ospravedlnenie a skoro sa uzdravte.

S úctou

Morrigan Crowová

Morrigan rozvalená na dlážke v druhej obývačke úhľadne prepísala posledné vety na čistý hárok papiera a strčila ho do obálky, no nezalepila ju. Sčasti preto, lebo Corvus chcel skontrolovať list pred odoslaním, a sčasti preto, aby vylúčila možnosť, že by jej slina mala moc privodiť náhlu smrť alebo bankrot.

Keď začula náhlivé klopkanie krokov vo vstupnej hale, zmeravela. Pozrela na hodiny na stene. Poludnie. Mohla to byť stará matka, vrátila sa z dopoludňajšieho posedenia s priateľkami pri čaji. Alebo nevlastná matka Ivy, ktorá hľadala niekoho, koho by mohla obviniť za škrabance na príbore či za dieru na závesoch. Druhá obývačka zvyčajne slúžila ako dobrý úkryt. Bola to najponurejšia izba v dome, takmer vôbec tam neprenikalo slnečné svetlo. Nikto ju nemal rád okrem Morrigan.

Kroky stíchli. Morrigan vypustila vzdych, ktorý zadržiavala. Načiahla sa k rádiu a otáčala mosadzným gombíčkom pomedzi chrapčiace vlny plné statickej energie, kým nenašla stanicu, kde vysielali správy.

„V severozápadnej časti Veľkého Vlčieho Lánu pokračuje každoročný zimný odstrel drakov. Jednotka na hubenie nebezpečnej zveri sa zamerala na vyše štyridsať nebezpečných plazov po tom, čo zaznamenala zvýšený počet hlásení o stretnutiach s drakmi neďaleko obľúbenej dovolenkovej destinácie pri Hlbokých vodopádoch…“ Morrigan nechala strojený, nosový hlas hlásateľky zaniknúť v pozadí a pustila sa do ďalšieho listu.

Drahý Pip,

je mi ľúto, že si sa domnieval, že VČELA sa píše s F. Je mi ľúto, že si idiot.

bolo mi ľúto, keď som sa dopočula, že si nevyhral v nedávnej súťaži v hláskovaní, pretože si idiot. Prosím, prijmi moje najhlbšie ospravedlnenie za akékoľvek ťažkosti, ktoré som Ti mohla spôsobiť.

Sľubujem, že Ti už nikdy nebudem želať šťastie, ty malý nevďačník.

S pozdravom

Morrigan Crowová

V správach teraz rozprávali ľudia, ktorí prišli o domov pri povodniach v Prospere, plakali za milovanými osobami a domácimi miláčikmi, ktorých strhol prúd rieky valiaci sa ulicami. Morrigan pichol pri srdci smútok, dúfala, že otec mal pravdu a počasie nemala na svedomí ona.

Vážená Jackalfaxská džemárska spoločnosť, prepáčte, ale nemyslíte, že v živote sú aj horšie veci než skazená marmeláda?

„Nasleduje: mohlo by byť Zvečerenie bližšie, než si myslíme?“ ohlásila hlásateľka. Morrigan zmeravela. Zase to slovo na z. „Zatiaľ čo sa väčšina expertov zhoduje, že do konca súčasného veku máme ešte jeden rok, okrajová skupinka chronológov je presvedčená, že by sme noc Zvečerenia mohli sláviť oveľa skôr. Majú pravdu, alebo ide iba o mylné názory?“ Morrigan sa po šiji šírilo jemné mrazenie, no nevšímala si ho. Mylné názory, pomyslela si tvrdošijne.

Nosový hlas z rádia hneď pokračoval: „Ale najprv: ďalšie nepokoje v hlavnom meste v dôsledku šíriacich sa správ o hroziacom nedostatku čarosily. Hovorca spoločnosti Squall Industries sa verejne vyjadril k obavám dnes dopoludnia na tlačovej konferencii.“

Cez šum novinárov ticho prehovoril mužský hlas: „Spoločnosť Squall Industries nemá nijakú krízu. Chýry o nedostatku energie v republike sú absolútne nepravdivé.“

„Hovorte hlasnejšie!“ zakričal ktosi v pozadí.

Muž trochu zvýšil hlas. „Všade v republike je dostatok čarosily, ako aj vždy bol, a tento hojný prírodný zdroj nám naďalej prináša obrovské výnosy.“

„Pán Jones,“ zvolal akýsi reportér. „Budete reagovať na správy o masívnych výpadkoch energie a zlyhaniach čarosilovej techniky v štátoch Južný Jas a Ďalekovýchodný Svit? Vie Ezra Squall o týchto problémoch? Ukáže sa na verejnosti napriek svojmu utiahnutému spôsobu života a vyjadrí sa otvorene k problému?“

Pán Jones si odkašľal. „Ešte raz, sú to iba nepodložené špekulácie, ktorých účelom je šírenie strachu. Naše najmodernejšie monitorovacie systémy nevykazujú nedostatok energie ani zlyhávanie čarosilových zariadení. Národná železničná sieť funguje bezchybne, rovnako ako rozvodná sieť a zdravotníctvo. A pokiaľ ide o pána Squalla, veľmi dobre si uvedomuje, že ako jediný dodávateľ čarosily a jej vedľajších produktov pre štát nesie veľkú zodpovednosť. Za svojimi záväzkami si ako vždy stojíme…“

„Pán Jones, vyskytli sa dohady, že výpadky čarosily by mohli súvisieť s prekliatymi deťmi. Môžete sa k tomu vyjadriť?“

Morrigan pustila pero.

„Ja… nie som si istý… Nie som si istý, či rozumiem, na čo mierite,“ zajachtal očividne zaskočený pán Jones.

Reportér pokračoval: „Nuž, v Južnom Jase a v Ďalekovýchodnom Svite majú v matričných zoznamoch uvedené tri prekliate deti – na rozdiel od štátu Prosper, kde v súčasnosti nie sú žiadne prekliate deti a výpadky energie sa ho nedotkli. Aj vo Veľkom Vlčom Láne je registrované jedno prekliate dieťa, dcéra prominentného politika Corvusa Crowa. Bude to ďalší štát, ktorý postihne kríza?“

„Ešte raz, nijaká kríza nie je…“

Morrigan zastenala a vypla rádio. Tak už ju obviňujú z niečoho, čo sa ešte ani nestalo. Koľko listov s ospravedlnením bude musieť napísať na budúci mesiac? Pri tej predstave dostala do ruky kŕč.

Vzdychla si a zasa chytila pero.

Vážená Jackalfaxská džemárska spoločnosť, mrzí ma to s tou marmeládou.

S pozdravom

M. Crowová

Morriganin otec bol kancelár Veľkého Vlčieho Lánu, najväčšieho zo štyroch štátov, ktoré tvorili Zimnomorskú republiku. Bol veľmi zaneprázdnený a dôležitý, stále pracoval, dokonca aj počas vzácnych príležitostí, keď prišiel domov na večeru. Po ľavej a pravej strane mu sedeli vždy prítomní asistenti pán Ľavý a pán Pravý. Corvus neustále vyhadzoval svojich asistentov a zamestnával nových, preto sa už ani neunúval naučiť ich skutočné mená.

„Pán Pravý, pošlite odkaz generálovi Wilsonovi,“ prikázal v ten večer, keď Morrigan sedela za stolom. Oproti nej sedela jej nevlastná matka Ivy a na opačnom konci stola stará matka. Na Morrigan nikto nepozeral. „Jeho úrad bude musieť najneskôr začiatkom jari predložiť rozpočet na novú poľnú nemocnicu.“

„Áno, kancelár,“ odvetil pravý asistent a zdvihol vzorky modrej látky. „A pokiaľ ide o nové čalúnenie vašej kancelárie?“

„Podľa mňa tú blankytnú. Spýtajte sa mojej manželky.

Ona je expert na také záležitosti, však, miláčik?“

Ivy sa žiarivo usmiala. „Zimozeleň, najdrahší,“ prehovorila so živým, zvonivým smiechom. „Bude ti ladiť s očami.“

Morriganina nevlastná matka akoby nepatrila do vily Crowovcov. Pramene jej zlatých vlasov a opálená pokožka (suvenír z leta, ktoré strávila „zotavovaním sa zo stresu“ na nádherných plážach juhovýchodného Prosperu) vôbec nezapadali medzi uhľovočierne vlasy a chorobne bledú pokožku členov rodiny Crowovcov. Crowovci sa nikdy neopálili.

Morrigan napadlo, že možno práve preto sa Ivy tak veľmi páčila jej otcovi. Bola celkom iná ako oni. Keď sedela v ponurej jedálni, vyzerala ako exotické umelecké dielo prinesené z dovolenky.

„Pán Ľavý, máte nejaké správy z Tábora číslo šestnásť o epidémii osýpok?“

„Šírenie zastavené, pane, ale stále čelia výpadkom energie.“

„Ako často?“

„Raz za týždeň, niekedy dvakrát. V pohraničných mestách panuje napätie.“

„Vo Veľkom Vlčom Láne? Ste si istý?“

„Nič také ako nepokoje v slumoch Južného Jasu, pane.

Iba mierna panika.“

„A myslia si, že to je dôsledok nedostatku čarosily? Nezmysel. V tomto ohľade nemáme nijaké problémy. Náš dom nikdy nefungoval hladšie. Pozrite na svetlo – je tu jasno ako cez deň. Generátory pracujú naplno.“

„Veru, pane,“ prisvedčil ľavý asistent, bol však nesvoj.

„Nezostalo to nepovšimnuté verejnosťou.“

„Ach, fňuk, fňuk, fňuk,“ zakrákoril hlas z opačného konca stola. Stará matka bola na večeru ako zvyčajne oblečená formálne v dlhých čiernych šatách so šperkmi okolo krku a na prstoch. Hrubé oceľovosivé vlasy mala vyčesané do úctyhodného drdola na tyle. „Neverím, že je nedostatok čarosily. Len pár príživníkov nezaplatilo účty za energiu. Nevyčítala by som Ezrovi, keby ich odpojil.“ Počas rozprávania krájala plátok mäsa na drobné krvavé kúsky.

„Vyčistite mi na zajtra kalendár,“ prikázal Corvus asistentom. „Navštívim pohraničné mestá, popotriasam si ruku s ľuďmi. To by im malo zatvoriť ústa.“

Stará matka sa nepríjemne zasmiala. „Potrebujú potriasť hlavami, nie rukami. Corvus, máš chrbticu, prečo ju nepoužiješ?“

Corvusovi sa na tvári objavil mrzutý výraz. Morrigan sa premáhala, aby sa nerozosmiala. Raz začula slúžku šepkať, že stará matka je „krutý starý dravec prezlečený za dámu“. V duchu súhlasila, no z jej krutosti sa tešila iba vtedy, keď nebola namierená na ňu.

„Zajtra… zajtra je Deň odovzdávania ponúk, pane,“ upozornil ľavý asistent. „Očakáva sa, že budete mať príhovor k miestnym uchádzačom.“

„Dobrý bože, máte pravdu. To je oštara. Nemôžem to zrušiť aj tento rok. Kde a kedy?“

„Na radnici. Napoludnie,“ odvetil pravý asistent. „Prídu deti zo Školy svätého Krištofa, z Akadémie Mary Henwrightovej a z jackalfaxskej prípravky.“

„Dobre.“ Corvus si nešťastne vzdychol. „Zavolajte Chronicle. Postarajte sa, aby poslali niekoho, kto o tom napíše.“ Morrigan prehltla chlieb. „Čo je Deň odovzdávania ponúk?“

Ako sa často stávalo, keď Morrigan prehovorila, všetci sa k nej obrátili s neurčitým výrazom prekvapenia, akoby bola lampa, ktorej z ničoho nič narástli nohy a začala stepovať po miestnosti.

Na okamih nastalo ticho, a potom…

„Možno by sme mohli pozvať na radnicu aj charitatívne školy,“ pokračoval otec, akoby nikto neprehovoril. „To by bola dobrá publicita, robiť niečo pre najchudobnejšiu triedu.“

Stará matka zastenala. „Preboha, Corvus, stačí, ak zapózuješ s jedným deckom a budeš mať stovky fotiek. Vyhliadni si to najfotogenickejšie, potras mu rukou a hotovo. Netreba to komplikovať.“

„Hmm,“ prikývol. „Máš pravdu, matka. Pán Ľavý, podáte mi, prosím, soľ?“

Asistent vpravo si bojazlivo odkašľal. „Vlastne, pane… možno to nie je zlý nápad, pozvať aj menej zvýhodnené školy. Mohlo by vám to vyniesť titulku.“

„Vzrástli by vám preferencie v zaostalých regiónoch,“ dodal ľavý asistent, ktorý cupital popri stole po soľ.

„Nebuďme skromní, pán Ľavý.“ Corvus zdvihol obočie a úkosom pozrel na dcéru. „Mohlo by mi to zdvihnúť preferencie všade.“

Morrigan sa nepatrne zachvela od výčitiek. Vedela, že najväčšou výzvou v živote jej otca bolo udržať si sympatie voličskej verejnosti vo Veľkom Vlčom Láne, keď jeho jediné dieťa bolo príčinou každého nešťastia. To, že sa napriek tomuto hendikepu už piaty rok tešil z postavenia štátneho kancelára, bol zázrak a Corvusa Crowa každý deň zožierali obavy, či si dokáže toto náhodné šťastie udržať ešte aspoň rok.

„Matka má však pravdu, nech to tam nie je preľudnené,“ pokračoval. „Vymyslite nejaký iný spôsob, ako ma dostať na titulku.“

„To bude nejaká aukcia?“ spýtala sa Morrigan.

„Aukcia?“ odvrkol Corvus. „O čom to, dopekla, hovoríš?“

„O Dni odovzdávania ponúk.“

„Ach, dobrý bože.“ Vydal netrpezlivý zvuk a obrátil sa zase k papierom. „Ivy, vysvetli jej to.“

„Deň odovzdávania ponúk,“ začala Ivy a dôležito sa vystrela, „je deň, keď deti, ktoré ukončili prípravnú školu, dostanú ponuku na ďalšie vzdelanie, ak budú mať dostatočné šťastie.“

„Alebo sú dosť bohaté,“ utrúsila stará matka.

„Áno,“ pokračovala Ivy, mierne rozladená prerušením.

„Ak sú veľmi bystré, talentované alebo majú dosť zámožných rodičov, ktorí si môžu dovoliť dať úplatok, potom za nimi príde s ponukou vážená osoba z niektorej dobrej vzdelávacej inštitúcie.“

„Dostane každý nejakú ponuku?“ zaujímala sa Morrigan.

„Božemôj, nie!“ zasmiala sa Ivy a letmo pozrela na slúžku, ktorá práve kládla na stôl misu s vývarom. Strojeným šeptom dodala: „Keby boli všetci vzdelaní, kde by sme vzali služobníctvo?“

„To nie je spravodlivé,“ protestovala Morrigan. Zamračene sledovala slúžku, ktorá s červenou tvárou odchádzala z miestnosti. „A nerozumiem. Akú ponuku im dávajú?“

„Že budú mať privilégium dozerať na vzdelanie dieťaťa,“ netrpezlivo im skočil do reči Corvus. Zamával rukou pred tvárou, akoby sa pokúšal konverzáciu odohnať. „Slávu za zásluhy na formovaní mladých myslí zajtrajška a podobne. Prestaň už klásť otázky, teba sa to nijako netýka. Pán Ľavý, o koľkej mám vo štvrtok stretnutie s predsedom pestovateľskej komisie?“

„O tretej, pane.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Jar prvého roku

PRVÁ KAPITOLA Prekliate dieťa