Delphine de Vigan

LES LOYAUTÉS

Copyright © 2018 by Editions Jean-Claude Lattès

Translation © 2018 by Alexander Halvoník

Jacket design © 2018 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Preklad vznikol s podporou Literárneho fondu.

ISBN 978-80-551-6273-7

SPOJENIA

Sú to neviditeľné väzby spájajúce nás s inými ľuďmi – so živými či s mŕtvymi. Sú to sľuby bez ozveny, ktoré sme si šepkali, spojenectvá bez slov, dohody uzavreté najčastejšie medzi nami samými, príkazy prijaté bez toho, aby sme ich počuli, podlžnosti uchovávané v najtajnejších záhyboch pamäti.

Sú to zákony z detstva, driemajúce niekde hlboko v našich telách, hodnoty, ktorým vďačíme za to, že chodíme vzpriamení, základy umožňujúce nám vzdorovať, nečitateľné zásady, ktoré nás rozhlodávajú a uzatvárajú do seba. Naše krídla i naše putá.

Sú to odrazové mostíky umocňujúce naše schopnosti i hroby, do ktorých pochovávame naše sny.

HÉLÈNE

Nazdávala som sa, že chlapca trýznili. Hneď som si to myslela, možno ani nie od prvých dní školského roka, ale zakrátko po jeho začiatku. Priviedlo ma k tomu čosi v jeho správaní, čosi, čo mu kázalo nebyť na očiach, dôverne to poznám, veľmi dobre poznám tie fígle, ako sa rozptýliť v prostredí, dať sa presvietiť svetlom. Ibaže u mňa to tak nefunguje. Iste, keď som bola decko, aj ja som schytávala rany, ale stopy po nich som tajila až do konca, takže to bolo niečo iné. Vravím teda, že ide o chalana, lebo chlapcov v tom veku treba jednoducho vnímať takých, akí sú. S vlasmi rovnako jemnými, ako majú dievčatá, s hláskom ako rozprávkový Palček a s neistotou v gestách, treba si pozorne všímať, ako vyvaľujú okále od údivu alebo sa s rukami skríženými za chrbtom nechávajú karhať a pery sa im pritom tak chvejú, že by im človek najradšej zaraz dal rozhrešenie aj bez spovede. Napriek tomu sa tie skutočné mrzutosti začínajú bezpochyby práve v tomto veku.

Pár týždňov po začiatku školského roka som požiadala riaditeľa školy o rozhovor na tému Théo Lubin. Musela som mu to vysvetliť niekoľkokrát. Nie, žiadne stopy po násilnom zaobchádzaní ani dôverné informácie, len čosi neurčité v správaní žiaka, len akási uzavretosť, akýsi zvláštny spôsob odvádzania pozornosti od seba. Riaditeľ Nemours sa dal do smiechu: odvádzanie pozornosti, vari to nerobí polovica triedy? Iste, vedela som, o čom hovorí. O bežnej žiackej finte schúliť sa na stoličke, aby sa ich učiteľ na voľačo nespýtal, vnoriť sa do školskej tašky alebo sa zrazu s hlbokým záujmom pustiť do skúmania svojho stolíka, akoby od toho záviselo prežitie celého okresu. Takých odhalím aj bez toho, aby som zdvihla oči. Lenže to nebol Théov prípad. Spýtala som sa, čo vieme o žiakovi a jeho rodine. V školských záznamoch sa predsa musí niečo o tom nachádzať, aspoň nejaká poznámka či len nepatrný varovný signál. Riaditeľ sa pozorne začítal do záznamov v triednych výkazoch, v ktorých niekoľkým profesorom v minulom roku naozaj neušli isté náznaky Théovej zamĺknutosti, no nič viac tam nenašiel. Niektoré mi nahlas prečítal: „žiak je priveľmi zahľadený do svojho vnútra“, „mal by sa viac zúčastňovať na práci triedy“, „dobré učebné výsledky, ale žiak je priveľmi tichý“ a podobne. Rodičia sa rozviedli, chlapec je v striedavej starostlivosti, samé otrepané všeobecnosti. Riaditeľ sa ma opýtal, či sa Théo kamaráti s ostatnými chlapcami z triedy, na čo sa nedalo odpovedať záporne. Veď tí dvaja sú večne pokope, tí sa veru našli, rovnaké anjelské tváričky, rovnaká farba pleti, rovnaké plavé sfarbenie vlasov, človek by povedal, že sú dvojčatá. Keď sú na dvore, pozerám na nich cez okno. Sú ako jedno telo plachej medúzy, ktoré sa v okamihu scvrkne, keď sa voľačo priblíži, a len čo ohrozenie pominie, hneď sa zas roztiahne. Théa vídam usmiateho iba vo vzácnych chvíľach, vtedy, keď je s Mathisom Guillaumom a nijaký dospelák nevkročil do ich ochranných kruhov.

Jediné, čo upútalo riaditeľovu pozornosť, bol kontakt, ktorý koncom minulého školského roka nadviazal so zdravotníčkou. V školskom výkaze sa o tom nenachádzal záznam, ale práve Frédéric mi vnukol myšlienku navštíviť eventuálne zdravotníčku. Koncom mája sa Théo vypýtal z vyučovania. Tvrdil, že ho bolí hlava. Zdravotníčka spomína nutkavú potrebu úniku a akési ďalšie nejasné náznaky. Všimla si, že mal červené oči. Théo jej tvrdil, že mu dlho trvá, kým zaspí, a že niekedy sa mu nepodarí usnúť aj celú noc. Na spodok záznamu dopísala červeným poznámku „žiak sa cíti slabý“ a trikrát ju podčiarkla. Nato zrejme zatvorila spis a odložila ho do skrine. Nemohla som sa jej na to spýtať, pretože zo školy už odišla.

Bez tohto dokumentu by som nikdy nebola prišla na to, že Théa si zavolala aj nová zdravotníčka.

Hovorila som o tom s Frédéricom, ktorý mi pripadal ustarostený. Poradil mi, aby som si celú záležitosť priveľmi nepripúšťala k srdcu. Vraj sa mu už dlhšie zdám unavená, vydratá, taký výraz použil. To vo mne hneď vyvolalo predstavu zatváracieho noža s poistkou na gombík, hockomu prístupného, ktorým sa dá opakovane, jednoduchým mechanickým pohybom sklopiť čepeľ do bezpečnej polohy. Otec taký schovával v kuchynskom stole, a keď sa chcel zbaviť nervozity, pohrával sa s ním.

THÉO

Je to žeravá vlna, ktorú nevie opísať, ktorá páli i objíma, bolesť i úľava v tom istom okamihu, sú to momenty, ktoré sa dajú zrátať na prstoch jednej ruky, nevie, ako to nazvať, ale isto to bude chemické či biologické, bude to mať názov, čo vystihuje silu a prudkosť a má niečo spoločné so spaľovaním, s výbušnosťou, so vzplanutím. Théo má dvanásť a pol roka, a keby mal slobodne odpovedať na otázky, ktoré mu zvyčajne kladú dospeláci („aké by si chcel mať povolanie?“, „aké máš záľuby?“, „čo by si najradšej v živote robil?“), keby nemal strach z toho, že sa mu zrazu zrútia aj posledné oporné body, čo ešte má okolo seba, bez váhania by odpovedal: Najradšej preciťujem vo svojom tele alkohol. Najskôr v ústach, vo chvíli, keď hrdlo prijíma tekutinu, potom tých niekoľko desiatok sekúnd stekania a nakoniec tú horúčosť, keď alkohol vtečie do brucha a keď celú jeho dráhu môže sprevádzať prstom. Má rád tú vlažnú vlnu, ktorá ho láska v krku a šíri sa do končatín ako anestetikum.

Pije rovno z fľaše, pričom sa párkrát rozkucká. Oproti nemu sedí Mathis, sleduje ho a smeje sa. Théovi preletí hlavou drak z obrázkovej knižky, z ktorej mu čítala mama, keď bol ešte malý. Obrovské telisko, očné gule vytreštené na paloš, rozďavená tlama, z ktorej vytŕčajú zubiská ostrejšie než tesáky zúrivých psov. Najradšej by bol ozrutnou beštiou s blanitými prstami a mal schopnosť všetko naokolo zničiť plameňom. Zhlboka sa nadýchne a ešte raz priloží fľašu k perám. Zatiaľ čo sa oddáva opojnému účinku alkoholu, skúša si predstavovať jeho cestu. V mysli si vybaví niektorý z pracovných obrázkov, čo rozdáva žiakom pani učiteľka Destréová, na ktorých majú pomenovať jednotlivé časti tráviaceho ústrojenstva: Ukáž cestu jablka a označ ľudské orgány podieľajúce sa na trávení. Pri tejto predstave sa usmeje a zabáva sa prevracaním zmyslu úlohy: Ukáž cestu vodky; vyznač jej dráhu; vyrátaj, koľko času potrebujú prvé tri dúšky, kým sa dostanú do tvojej krvi. Sám na sebe sa smeje a aj Mathis sa rozrehoce, keď vidí, ako sa Théo pri tom tvári.

Po niekoľkých minútach mu v mozgu čosi rupne. Sú to dvere, čo sa otvárajú kopancom, mocné volanie voľného povetria a prachu mu odrazu priveje obraz saloona na divokom západe, na ktorom sa s rachotom rozletia krídla dvier. V tom istom okamihu je kovbojom v santiagoch, vykračujúcim si tmou k baru v tupom štrnganí ostrôh drancujúcich zem. Keď sa oprie o barový pult a objedná si whisky, zdá sa mu, že všetko je v ťahu, aj strach, aj spomienky. Pazúry nočnej sovy, ktoré mu neprestajne gniavili hruď, konečne povolili zovretie. Zatvorí oči, áno, všade čistý vzduch a všetko sa môže začať.

Mathis mu z rúk zoberie fľašu a priloží si ju k perám. Teraz je na rade on. Vodka vyšplechne z fľaše a dole bradou mu steká číry pramienok. Théo protestuje: ak vypľuje, tak sa to neráta. Nato Mathis nasilu prehltne, oči mu div nevyskočia z jamiek, rozkašle sa, priloží si ruku na ústa. Théo sa ho spýta, či nebude vracať, no po pár sekundách sa Mathis nezdrží smiechu, ba rozrehoce sa ešte viac ako Théo. Théo mu rýchlo zapchá ústa rukou, aby ho umlčal. Mathis sa prestane smiať.

Zadržia dych a bez pohnutia sa započúvajú do zvukov v okolí. Zďaleka k nim dolieha hlas učiteľa, no nepodarí sa im zistiť ktorého. Je to splývavý monológ, v ktorom sa nedá rozpoznať ani jedno slovo.

Sú vo svojej skrýši, vo svojom útulku. Je to ich územie. Tento prázdny priestor, vari štvorcový meter, objavili pod schodmi do jedálne. Ktosi zatarasil voľný priestor pod schodmi veľkou skriňou, no za skriňou zostalo miesto, kam sa pri troche šikovnosti dá prepchať a kde sa zmestia takmer postojačky. Všetko sa dá zvládnuť raz-dva. Treba sa schovať v záchodoch, kým sa všetky triedy neodpracú do učební. Potom ešte minútku vyčkať, kým odíde školník, ktorý každú chvíľu kontroluje, či sa nejakí žiaci neponevierajú po chodbách.

Zakaždým, keď sa prepchajú za skriňu, s trpkosťou zistia, že už im ostávajú len centimetre. O niekoľko mesiacov sa už neprepchajú cez otvor.

Mathis podá Théovi fľašu.

Po poslednom dúšku si Théo prejde jazykom po perách, lebo má rád kovovo-slanú chuť, čo mu dlho, nezriedka aj niekoľko hodín, zostáva v ústach.

Podľa vzdialenosti medzi ukazovákom a palcom vedia, koľko toho vypili. Meranie viackrát zopakujú, keď sa ukáže, že ani jeden z nich neudržal mierku bez pohnutia, rozchichocú sa.

Vypili oveľa viac ako naposledy. A nabudúce vypijú ešte viac.

Je to ich dohoda, ich tajomstvo.

Mathis zoberie fľašu, zabalí ju do papiera a pustí ju do ruksaka.

Každý si dá do úst po dve pepermintové žuvačky Airways s chuťou sladkého drievka. Usilovne žujú, aby sa uvoľnila aróma, obracajú žuvačku v ústach, pretože iba jej vôňa prebije pach alkoholu, ktorý vypili. Ešte chvíľu počkajú, kým nastane tá pravá chvíľa, aby mohli vyliezť zo skrýše.

Keď sa postavia na nohy, už nemajú ten pocit, čo mali v skrýši. Théovi pokolembáva hlava spredu dozadu, no to sa neráta.

Po špičkách si vykračuje po hebkom koberci s geometrickými vzormi, cíti sa nad sebou a chvíľami i vedľa seba, akoby vystúpil z vlastného tela a držal sa s ním za ruky.

Školský huriavk k nemu sotva dolieha, lebo ho tlmí akási neviditeľná vodomilná látka, ktorá ho pred ním chráni.

Jedného dňa by chcel načisto stratiť vedomie. Ponoriť sa do hustej látky opitosti, stratiť sa v nej, na niekoľko hodín alebo aj naveky sa v nej pochovať. Vie, že už to prichádza.

HÉLÈNE

Proti svojej vôli ho pozorujem. Uvedomujem si, že si raz musí všimnúť otravnú starostlivosť, ktorú mu sústavne venujem. Keď rozprávam a všetci ma počúvajú, alebo keď sú v pondelok sklonení nad svojimi kontrolnými testmi, nútim sa mať na očiach aj ostatných. Práve v pondelok som ho videla prichádzať do triedy s tváričkou ešte bledšou ako zvyčajne. Pripadal mi ako chalan, ktorý celý víkend nezažmúril oka. Robil tie isté úkony ako ostatní – vyzliekol si bundu, prisunul si stoličku, zložil ruksak Eastpak na stôl, otvoril zips, vytiahol školské zošity. Vonkoncom mi nepripadal pomalší ako inokedy, a hoci nebol ani živší, predsa som napriek všetkému videla, že melie z posledného. Na začiatku hodiny som sa bála, že zaspí, lebo raz či dva razy sa mu to od začiatku školského roka už prihodilo.

Keď som neskôr v zborovni rozprávala o Théovi, Frédéric mi bez akejkoľvek irónie naznačil, že Théo nie je žiadny mimoriadny prípad. Keby sme si mali robiť starosti o všetkých žiakov, čo strávia more času pri obrazovkách a potom vyzerajú unavení, nerobili by sme celý život nič iné, len spisovali. Takže kruhy pod očami nič zvláštne nedokazujú.

Isteže, chápem, že je to hlúpe.

No naozaj nič nemám v rukách. Vôbec nič. Nijaký fakt, ani najmenší dôkaz.

Frédéric sa usiloval zmierniť moje obavy. A moju nedočkavosť. Zdravotníčka povedala, že si ho predvolá. A urobí to.

Raz večer som sa Frédéricovi pokúšala vysvetliť svoj pocit odpočítavania pred štartom, ktorý ma prenasledoval už niekoľko dní. Akoby štartér nastavil čas bez nášho vedomia a vzácne sekundy ubiehali bez toho, aby sme o tom vedeli, ale napriek tomu nás vykázal do mlčanlivého radu čakať na niečo nezmyselné, čoho dôsledky si nevieme ani predstaviť.

Frédéric mi zopakoval, že vyzerám unavená. Povedal mi: Hlavne ty by si si mala odpočinúť.

Ráno som sa na hodine vrátila k látke o tráviacom ústrojenstve. Théo sa zrazu narovnal a počúval sústredenejšie ako inokedy. Na tabuľu som nakreslila schému zažívania tekutín. S nezvyčajnou trpezlivosťou si ju prekresľoval do zošita.

Na konci hodiny som sa nezdržala a zastavila som ho, keď prechádzal popri mne k dverám triedy. Ani neviem, čo ma to pochytilo, ale položila som mu ruku na plece, aby som vzbudila jeho záujem, a povedala som mu: Théo, zostaň na chvíľočku, prosím ťa. Vzápätí sa v skupinke žiakov ozvalo pohoršené pohundrávanie: akým právom som bez zjavnej príčiny zadržala žiaka, keď na hodine, ktorá sa práve skončila, nespravil nič, čo by zdôvodňovalo moje konanie? Počkala som si, kým všetci vyjdú z triedy. Zostala som iba s Théom so zvesenou hlavou. Netušila som, čo povedať, ale už sa nedalo nič vrátiť. Musela som si nájsť zámienku, položiť nejakú otázku, spýtať sa na hocijakú hlúposť. Čo ma to len pochytilo? Keď sa zavreli dvere za posledným spolužiakom (bol to, pravdaže, Mathis), nevedela som, čo ďalej. Ticho trvalo niekoľko sekúnd. Théo odovzdane hľadel na svoje tenisky Nike. Odrazu zdvihol hlavu a myslím, že prvý raz sa na mňa naozaj pozrel bez nutkania uniknúť. Bez slova si ma prezeral, jakživ som sa u chlapca v takom veku nestretla s takým silným pohľadom. Nepôsobil zaskočene ani nedočkavo. Obzeral si ma bez zvedavosti, akoby bolo niečo celkom normálne, že sme sa takto ocitli vedľa seba, akoby to bolo dopredu naprogramované a nanajvýš samozrejmé. A akoby bola samozrejmá aj slepá ulička, v ktorej sme sa ocitli, i tá nemohúcnosť urobiť krok navyše, pokúsiť sa o hocijakú triviálnosť. Pozeral sa na mňa, akoby pochopil moje náhle vnuknutie zastaviť ho, a rovnako dobre i situáciu, z ktorej sa za živý svet neviem vymotať. Presne vytušil, ako som sa cítila.

Vedel, že som vedela, že mu nemôžem v ničom pomôcť.

Tak teda toto som si pomyslela. A odrazu mi z toho zovrelo hrdlo.

Nemám poňatia, koľko to mohlo trvať, hlavou sa mi preháňali kadejaké slová – rodičia, dom, únava, smútok, je všetko v poriadku? –, ale ani jedno neviedlo k zoštylizovaniu otázky, ktorú by som si mu dovolila položiť.

Myslím, že som sa nakoniec iba usmiala a začula som hlas, ktorý sa sotva podobal na môj, neistý, neznámy hlas, pýtajúci sa namiesto mňa chlapca:

– Tento týždeň si u otca alebo u mamy? Chvíľku uvažoval, kým odpovedal.

– U otca. Posledný raz, do dnešného večera.

Chytil ruksak a prehodil si ho cez plece, čím mi na- značil, že odchádza, na čo som mu mala dať sama súhlas už dávno predtým. Vykročil k dverám.

Skôr než vyšiel z triedy, sa však ku mne otočil a povedal mi:

– Ak sa chcete rozprávať s rodičmi, zavolajte si radšej matku.

THÉO

Po vyučovaní sa zo desať minút motal pred školou, potom zamieril k otcovi, aby si z jeho bytu odniesol svoje veci. Rolety neboli vytiahnuté, tak si aspoň v kuchyni rozsvietil svetlo, aby mohol prejsť do svojej izby. Keď prechádzal cez obývačku, začul akési podivné zvuky, akési pritlmené prerušované chrapčanie, ponášajúce sa na bzukot nejakého uväzneného chrobáka. V prítmí sa pokúšal zistiť, odkiaľ zvuky prichádzajú, no nakoniec prišiel na to, že od rána bolo zapnuté rádio, ale jeho zvuk bol nastavený tak slabo, že sa nedalo rozumieť slovám.

Každý piatok sa odohral ten istý rituál: všetky veci nahádzať na hromadu, oblečenie, basketbalky, hŕbu kníh, fascikle a školské zošity, pingpongovú raketu, dvojité pravítko, pauzáky, fixky, kartón na výkresy. Len nič nezabudnúť. Piatok čo piatok sa presúva s nákladom hodným mulice z jedného miesta na druhé. Vo vozni v metre po ňom pokukujú cestujúci, určite majú strach, že tá krpatá, klátiaca sa postavička spadne alebo sa zrúti pod masou tašiek a vreciek. Ohne sa, ale neochabne. Odmieta miesto na sedenie.

Než sa dopraví na druhý breh, vo výťahu si zloží náklad a dopraje si čas na vydýchanie.

Tak toto všetko musí zvládnuť každý piatok približne o tej istej hodine: premiestnenie z jedného sveta do druhého bez mostíka i bez prievozníka. Dve plné množiny, nijaká priesečníková zóna.

Po ôsmich staniciach v metre: iná kultúra, iné mravy, iný jazyk. Na aklimatizáciu má sotva pár minút.

Je presne osemnásť tridsať, keď otvára dvere. Matka je už doma.

Sedí v kuchyni a strúha plátky zeleniny, ktorej dráždivý tvar ho zaujme, najradšej by sa spýtal, ako sa to čudo volá, no momentálne to nejde.

Matka si ho poprezerá, premeriava si ho od hlavy po päty, bez slova ho preskenuje radarovými očami. Všetko je to silnejšie než ona. Pričuchne si k nemu. Nevidela ho celý týždeň, celý týždeň si ho nevystískala. Preto tak nástojčivo hľadá na ňom stopy čohosi, čoho sa zároveň nesmierne bojí. Hľadá stopy nepriateľa.

Nevie sa vyrovnať s tým, že jej syn prichádza z nepriateľského územia. Théo to veľmi rýchlo pochopil z jej nedôverčivého výrazu na tvári, ktorý si nasadí a ktorý z nej priam sála zakaždým, keď sa vráti od otca, ako aj z jej trucovitého okúňania, ktoré sa snaží zamaskovať.

Takže ešte skôr než ho privíta, zvyčajne mu povie „choď sa osprchovať“.

Théove dni strávené u otca vonkoncom nie sú pre ňu témou dňa. Je to nepriesvitná časovo-priestorová diera, ktorú treba za každú cenu odignorovať. Na nič sa ho nespýta, a on to veľmi dobre vie. Nespýta sa ho, či prežil pekný týždeň, ani ako sa mal. Nespýta sa, či poriadne jedol alebo spal, čo robil a čo videl. U matky sa všetko začína tam, kde sa to skončilo presne pred týždňom u nej. Akoby sa medzitým nič nestalo, akoby nič neexistovalo. Týždeň vyčiarknutý z jej kalendára. Keby chlapec nemal svoj diár Quo vadis – a každý deň starostlivo neodtrhol perforovaný rožtek strany –, aj on by mohol zapochybovať, či naozaj žil. Théo odhodí nabok k špinavej bielizni všetko ošatenie, čo mal so sebou, všetko bez výnimky spakuje do igelitového vreca, pretože matka neznesie, aby sa to dostalo do kontaktu s ostatnými vecami. Horúca voda zo sprchy zmyje kadejaké pachy, ktoré z duše nenávidí.

V ďalších hodinách po jeho návrate ho bude matka sledovať krivým okom, čo si, pravdaže, sotva uvedomuje, zato Théo dôverne pozná ten jej inkvizítorský pohľad. V každom pohybe svojho syna, ktorý má sotva trinásť rokov, doslova pasie po každom posunku, po každom odtienku v jeho hlase, či sa tam neskrýva čosi z jeho otca, ktorému už za nič na svete nevie prísť na meno. Synova mimika, skutočná alebo očakávaná, alebo prosto dotvorená jej negatívnou fantáziou, ju vyvádza z miery a z Théa robí ľahko zasiahnuteľný terč jej výpadov, ktoré majú za cieľ okamžite a na mieste zakročiť. Pozri, ako sa hrbíš, neklaď tie ruky tak ledabolo, sadni si riadne na tú stoličku, čo sa tak klátiš?, vystri sa, ďakujem za spoločnosť.

Choď do svojej izby.

Keď občas rozpráva o Théovom otcovi, ak ju už okolnosti náhodou prinútia zmieniť sa o mužovi, čo bol jej manželom a berie si každý druhý týždeň jej syna do svojej domácnosti, lebo sa proti tomu nedá nič robiť, nikdy ho nenazve krstným menom.

Nazýva ho „ten“, „darmošľap“ alebo „úbožiak“.

Alebo „ten vták“, alebo „špinavec“, keď ho už musí spomenúť pred kamarátkami v telefóne.

Théo si to schytáva, neduživé telíčko je celé doráňané slovami, čo ona vôbec nevníma. Slová ho ničia, stávajú sa preňho neznesiteľným ultrazvukom. Larsenovým efektom, ktorý podľa všetkého zachytáva len on, nadzvukovou frekvenciou, ktorá mu rovno vypaľuje mozog.

V noci po návrate k matke ho budí vzdialený ostrý zvuk. Vysoký tón, cudzopasnícke hvízdanie, ktoré však vychádza priamo z jeho vnútra. Keď si priloží na uši roztvorené dlane, piskot zosilnie, no vzápätí ustane. Volá sa to sluchový prelud. Čítal to na internetovej zdravovednej stránke. Zvuk sa ozýva čoraz častejšie uprostred noci. Spočiatku sa nazdával, že prichádza zvonka. Vždy vstal z postele. Poprezeral kuchyňu, prístroje v domácnosti, hadice v kúpeľni, otvoril dvere na schodisko. Až potom prišiel na to, čo je vo veci.

Zvuk má vo vlastnej hlave. Keď zvuk ustane, spánok sa už nevráti.

Zostala mu jediná spomienka na rodičov pospolu. Matka sedí na tvrdej pohovke prikrytej látkou horčicovej farby (koniec koncov nie je si celkom istý, či to naozaj bola pohovka, lebo je celkom možné, že presnejší obraz si utvoril iba podľa fotky; pani učiteľka Destréová to žiakom vysvetlila hneď na začiatku školského roka v súvislosti s pamäťou, keď povedala, že sú veci, ktoré si človek uchová v pamäti, iné zas zmení alebo prerobí, ale sú aj také, čo si prisvojí). Matka sedí rovno, vystretá, neopiera sa o operadlo. Otec pred ňou prešľapuje, nerozpráva a pôsobí ako zviera, ktoré sa krúti dookola vo svojej klietke. Théo sedí na dlážke alebo skôr vedľa matky, s ktorou nemá nijaký kontakt. Musí zdvihnúť hlavu, ak chce rodičov vidieť. Ako dieťa, ktoré má štyri roky a niekoľko mesiacov, je vnímavým svedkom utajenej vojny hroziacej, že každú chvíľu prepukne v plnej sile.

Potom prídu slová vyslovené matkou, slová, ktoré sa doňho znenazdania zabodnú, vyrazia mu dych, slová, ktoré sa zapíšu na jeho pamäťový harddisk, slová dospelého človeka, nabité čímsi, čomu nerozumel, ale ktorých silu vnímal výnimočne ostro. Matka hľadí do zeme, no slová patria otcovi. Povie mu:

– Hnusíš sa mi.

Akosi pozabudli, že je tam aj on, alebo sa nazdávali, že je primalý na to, aby tie slová pochopil, prípadne si ich zapamätal. Ibaže presne práve preto, že v nich bolo niečo, čo unikalo jeho rozumu, niečo silné a azda i trocha slizké, si ich bude pamätať vari aj celý život.

V tej chvíli však ani otec, ani matka netušili, že ich syn, ktorý má štyri roky a zopár mesiacov, si na nich dvoch pospolu zachová jedinú spomienku a že to bude práve táto.

Théo vyjde zo sprchy prezlečený do čistých šiat. Z hlavy mu neschádza učiteľka Destréová, ktorá bola zvedavá, u ktorého z rodičov bol tento týždeň. Pozerala sa naňho akosi čudne. Keď sa stretol pred vchodom do školy s Mathisom, povedal mu: Tá ženská je blázon. No keď o tom popremýšľa teraz, čelo mu zahorí hanbou, ktorá sa šíri až do hrdla. Oľutuje tie slová.

Matka je ešte vždy v kuchyni, pri dováraní večere nesústredene počúva rádio. Spýta sa jej, či si môže pozrieť videá na YouTube.

Nie.

Môže si urobiť iba úlohy. Určite veľa zameškal.

Niekoľko hodín, možno až do rána, musí matke platiť za to, že sa zahadzoval pobytom na nepriateľskom území, že unikol pred jej životosprávou, že sa vymkol spod jej kontroly, že sa dobre zabával.

Pretože matka si vie veľmi dobre predstaviť, ako si užíval, ako celý týždeň na všetko kašľal a dal sa otupovať obrazovkou, napchával sa čipsmi, chlípal kokakolu a výdatne ponocoval.

Takže takto to vidí matka.

Figu záleží na tom, že to tak vidí.

V nijakom prípade jej to nebude vyvracať.

HÉLÈNE

Tento týždeň si Théa predvolala zdravotníčka.

Ráno po Théovej návšteve mi navrhla stretnutie pri káve a rozhovor. Cez obedňajšiu prestávku prišla do zborovne. Podrobne mi vyrozprávala všetko o dialógu s Théom. Rozprávala sa so mnou, akoby som bola chorá, akoby ju voľakto upozornil, že ma treba chrániť, správať sa ku mne v rukavičkách.

Začala tým, že Théovi vysvetlila obavy viacerých učiteľov, ktoré sa týkajú jeho dlhšie trvajúcej vyčerpanosti. Donieslo sa jej, že raz či dokonca dva razy zaspal na hodine. Že má problémy s udržaním pozornosti.

Vraj by chcela vedieť, či sa mu niečo nestalo a ako sa cíti.

Chlapec sa spýtal, či som ho udala ja. Zdravotníčka mu odvetila, že ho nikto neudal, a zopakovala mu, že viacerí učitelia sa s obavami pozerajú na to, aký je unavený, a boli by radi, keby sa dal do poriadku.

To ho trocha uvoľnilo.

Pripustil, že v noci zle spáva, alebo skôr, že sa často budí. Niekoľkokrát zopakoval, že počítačové hry veľmi nehrá, ani na tablete, ani na konzole, a ak predsa, tak iba zriedka. Pokúšala sa čosi dozvedieť o rodine, no nedozvedela sa nič. Jeho matka pracuje na poste vedúcej laborantky, otec je itečkár. Striedavú starostlivosť o dieťa uplatňujú od rozvodu už niekoľko rokov. Spýtala sa ho, ako vychádza s rodičmi, načo bez nadšenia, ale i bez zaváhania odpovedal: je mi s nimi dobre.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

SPOJENIA

HÉLÈNE

THÉO

HÉLÈNE

THÉO

HÉLÈNE