Mark Roberts

DEAD SILENT

Copyright © 2016 by Mark Roberts

Translation © 2018 by Martin Štulrajter

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6293-5

Kath a Tedovi, Johnovi,

Debore a Chrisovi

Obzri sa na minulosť, ako sa menia ríše, povstávajú a padajú, a budeš vedieť predvídať aj budúcnosť.

MARCUS AURELIUS

PROLÓG

Štvrtok 24. októbra 1985

„Eve, ďakujem veľmi pekne, že si za mnou prišla,“ rozplývala sa pani Trippová. Spoza stola sa usmiala na Eve, stojacu vo dverách jej kancelárie.

Eve bola celá zadychčaná, pretože pribehla zo záhrady, kde hrala futbal so staršími chlapcami. „Nemáte za čo, pani Trippová.“

Prívetivé správanie pani Trippovej prinútilo Eve, aby sklopila zrak a vyskúšala jednoduchý trik. Chcela sa presvedčiť, či sa jej nesníva. Uprela pohľad na svoje čierne tenisky a prikázala si, pokrč palce. Pokrčila palce na nohách a presvedčila sa. Bola pri plnom vedomí a všetko to bolo skutočné.

„Poď, dieťa, posaď sa,“ povzbudila ju pani Trippová. Vlasy mala čerstvo naondulované a v nich širokú žltú stuhu.

Ste pristará a pritučná na to, aby ste sa čo len pokúšali vyzerať ako Madonna, pomyslela si Eve.

Usmiala sa na tučnú riaditeľku Katolíckeho detského domova svätého Michala, pozrela jej do očí a rozhodne vykročila k jej stolu. Potom si sadla na stoličku pred ním.

„Máš pekný dres.“

Dievčina sklopila zrak. Mala na sebe modré ponožky nariasené na členkoch, biele krátke nohavice a modro-biele tričko. Holenné kosti mala umazané od hliny a trávy, pretože sa pred niekoľkými minútami pošmykla, keď oberala súpera o loptu.

„Aj mne sa páči,“ odvetila Eve. „Len by som bola radšej, keby ho nesponzorovala Hafnia.“

„A to už prečo?“

„Hafnia je výrobca mäsových konzerv. V Dánsku. Šunka.

Absolútna zlomyseľnosť voči zvieratám.“

„Ach, Eve, koľkokrát sme sa už o tom rozprávali?“ Pani Trippová sa zachichotala, v očiach sa jej však nezračil úsmev. „Rastieš a musíš jesť mäso ako súčasť vyváženej stravy.“

„Keď budem veľká…“

„Áno, viem! Viem…“

Nastalo ticho. Pani Trippová sa zahľadela do diaľky, tak ďaleko, ako jej to dovolili štyri steny kancelárie. Eve pozrela do okna za chrbtom pani Trippovej. Na oblohe nad riekou Mersey sa črtali dve vodorovné červené čiary, akoby nejaký obor prešiel dvomi krvavými prstami cez sivé jesenné mraky.

„Ako si vyrástla. Pamätám si, keď si prvý raz sedela presne na tej istej stoličke.“

„Aj ja,“ usmiala sa Eve. Bolo to hrozné. „Ste veľmi zaneprázdnená žena, pani Trippová. Toľko detí. A zamestnancov. Ako vám môžem pomôcť?“

Pani Trippová tleskla a hlasno sa zasmiala. „Otázka nestojí, ako môžeš ty pomôcť mne, ale ako môžeme my pomôcť tebe.“

Z kúta sa ozval osamelý vzdych. Eve tam pozrela, z tieňa vystúpil do tlmeného svetla miestnosti vysoký chudý muž s bielymi vlasmi, celý v čiernom, až na biely kolárik.

Cestou k stolu zatvoril kartónový fascikel napchatý papiermi. Eve vedela, že sú v ňom záznamy, čo si o nej viedli. Muž mal za ľavým uchom tenkú, ručne šúľanú cigaretu.

Pozrela mu do tváre, upieral na ňu oči, v ktorých sa nezračila ani štipka úsmevu. Vstala, kňaz sa pomaly približoval, premeriaval si ju, premýšľal, pokyvoval hlavou.

Fascikel položil na stôl pani Trippovej a Eve s čudesným pocitom, že tento okamih už kedysi prežila, prečítala svoje meno napísané hrubou čiernou fixkou: EVETTE CLAYOVÁ.

„Toto je otec Anthony Murphy. Otec Murphy, toto je Evette Clayová.“

Otec Murphy si strčil šúľanú cigaretu medzi pery, nechtom palca rýchlo šuchol o červený konček zápalky a zapálil voľné vlákna tabaku. Z plných pľúc si potiahol a vzápätí vyfúkol tenký prúd dymu.

„Zdravím ťa, Eve,“ zadunel jeho hlas. Hovoril strojenejšie ako televízny hlásateľ.

„Dobrý deň, otec Murphy.“ Opäť si sadla, kňaz zostal stáť.

„Koľko máš rokov?“ spýtal sa.

„Toľko, čo Matuzalem.“ Zasmiala sa, ale iba sama.

„To by som aj tipoval.“

„Sedem a pol, otče, ak vám ide o čísla.“

Ďalšiu otázku si domyslela. „A tu žijem niečo vyše roka.“

„Dovtedy si bola v Detskom domove svätej Kláry u sestry Filomény?“

„Áno.“ Nálada jej poklesla. „Poznali ste sestru Filoménu, otče?“

„Nie.“ Vlákenko nádeje, spojenie, sa rozplynulo. „Si sklamaná, Eve?“

„To, že ste kňaz, ešte neznamená, že poznáte všetky mníšky na svete. Len mi napadlo…“

„Otec Murphy nie je iba kňaz, aj keď už to samo osebe predstavuje veľkú zodpovednosť,“ skočila jej do reči pani Trippová. „Je aj plne kvalifikovaný lekár.“

„Aha,“ odvetila Eve a snažila sa prejaviť čo najväčšie nadšenie.

„Prišiel som sa na teba pozrieť, Eve.“ Na stôl pani Trippovej padol popol.

Ja nie som chorá, pomyslela si, ale nepovedala nič.

„Treba priznať, Eve, že si sa raz či dvakrát správala naozaj zvláštne,“ poznamenala pani Trippová. Eve vedela, čo bude nasledovať. „Keď si spustila požiarny poplach.“

„Bola to nehoda. Bol tam Jimmy Peace. Dosvedčil to.“

Pani Trippová sa obrátila k otcovi Murphymu. „Všetci ju tu majú radi. Personál aj deti. Ľudia kvôli nej robia výnimky.“

„Nie, nerobia, hovoria pravdu,“ namietla Eve.

„Ráno na Vianoce si odmietla vstať z postele a rozbaliť si darčeky.“

„Bolo mi smutno, nevedela som prestať myslieť na Filoménu. Vstala som až naobed. A darčeky som si rozbalila pri čaji. A potom som urobila to, čo robím väčšinou. Prijala som skutočnosť, že je mŕtva. A pokračovala som ďalej. Čo iné mi zostáva?“ Hrozilo, že jej vyhŕknu slzy, ktoré sa jej hromadili v očiach, no hlas v jej vnútri sa rozkričal: „Neopováž sa, neopováž sa, neopováž sa!“ Prehnal sa ňou nával hnevu, a vzápätí lúč svetla. Spomienka na najtvrdšie dievča, s akým sa kedy stretla v opatrovníckom systéme, Natašu Sedemnástku, a na poslednú radu, ktorú jej dala pred odchodom z Domova svätého Michala: „Nedaj na sebe poznať, že máš depku, inak ťa pošlú do cvokárne!“

„Ježišikriste!“ vyhŕkla Eve, všetky kúsky skladačky do seba zapadli.

„Eve, tu nie je dovolené rúhať sa!“

„Modlím sa. A prosím Ježiša, aby mi dal silu.“

Eve vstala, odvrátila sa od pani Trippovej a vystrela sa čo najvyššie pred kňazom. V prísnych očiach mu pohrávala iskierka úsmevu.

„Otec Murphy, smiem sa vás niečo spýtať, prosím?“

„Pravdaže.“

„Nie ste náhodou cvokár?“

„Radšej lekár.“ Potiahol si z cigarety a odklepol popol na dlážku. Získaval si Evine sympatie.

„Som rada, že ste prišli, otče.“

„Naozaj?“

„Áno. Presne takého muža tu potrebujeme.“

„Myslím, že by bolo dobré porozprávať sa o minulosti,“ ozvala sa pani Trippová.

„Aj ja, aj ja,“ súhlasila Eve. „Ďakujem vám, otče.“ Sadla si oproti pani Trippovej. „Minulosť. Áno, rozprávajme sa o minulosti.“

Pozrela na kňaza, dolnú polovicu tváre mu zakrývala ruka, v ktorej držal cigaretu. Spomenula si na scénu z televíznej komédie, ktorú raz pozerala.

„Pani Trippová, porozprávajte mi o svojom detstve,“ povedala.

Červenšie než tvár pani Trippovej boli iba čiary na oblohe nad riekou Mersey.

„Choď hrať futbal, než sa zotmie,“ prehovoril otec Murphy. „Počul som o tvojej veľkej strate a o sestre Filoméne viem dosť, aby som si bol istý, že by bola na teba nesmierne hrdá, ako ju zvládaš v takom útlom veku. Nech ťa Boh žehná, Eve. Ešte sa stretneme. Vedz, že sa budem za teba modliť.“

„Ďakujem vám za pochopenie, otče.“ Usmial sa a nad hlavou jej urobil kríž.

Kým kráčala k dverám, ticho v miestnosti bolo ako melasa. Zatvorila za sebou dvere a skontrolovala chodbu. Bola prázdna. Vyčkávala.

„Odklepli ste popol na môj stôl a na koberec!“ sťažovala sa pani Trippová.

„A vy ste márnili môj čas,“ odvetil kňaz. „Čo je väčší hriech? Je duševne úplne zdravá, a to napriek všetkému, čo musela prestáť. Zásluha patrí sestre Filoméne, ktorá ju zachránila z moci temnoty a vychovala z nej dieťa, akým je teraz.“

Nasledovalo ticho. Kým sa kňazove kroky blížili k dverám kancelárie, Eve trávila jeho slová.

Rozbehla sa po chodbe, tak rýchlo ešte nikdy neutekala. Bežala. Bežala. Bežala, akoby mala za pätami diabla.

PRVÁ ČASŤ

Tma

Babylonská veža (2)

Pieter Bruegel starší (1563)

Na svete niet milosrdenstva.

Prvorodený kľačal pri nohách postele a uprene hľadel na veľkú lesklú reprodukciu maľby v knihe ležiacej na prikrývke. Presne podľa príkazu. Pozeral na ňu cez roztiahnuté prsty na oboch rukách, každý predstavoval jeden rok jeho života.

Babylonská veža (2) 1563. V hlave obracal tie slová zo všetkých strán.

P-i-e-t-e-r B-r-u-e-g-e-l. Vyhláskoval maliarovo meno vytlačené pod názvom obrazu. Vedel, že to musí urobiť správne, inak sa hlas bude naňho zasa hnevať. Ten strašný hlas mu znel v hlave odjakživa, musel ho počúvať každý deň.

„Na svete niet milosrdenstva. Boha nikdy nebudú tešiť úspechy človeka. A Boh nikdy nedopustí, aby ho človek zatienil. Pozri na temnotu zeme, z ktorej sa veža dvíha.“

Prvorodený si skúsil pohmkávať, aby prehlušil hlas v hlave, no dosiahol iba to, že bol ešte hlasnejší, silnejší, zlostnejší.

„Pozri, ako sa temnota zeme šíri do vody a pohlcuje lode. Niet úniku. Ľudí, ktorí postavili vežu, nevidieť, pretože sa schovávajú vnútri. Pozri na oblúky nespočetných okien na každom poschodí.“

Prvorodený cítil, ako sa mu odkrvili nohy, ruky aj hlava. Zakvačil sa do prikrývky na posteli, aby sa nezvalil bokom na dlážku.

„Hovor pravdu!“ prikázal mu hlas v hlave.

Prvorodený naspamäť poznal slová, ktoré mal povedať.

„Boh môže v hociktorom okamihu zostúpiť a potrestať ma za moje hriechy, rovnako ako zostúpil a potrestal ľudí, ktorí postavili babylonskú vežu. Pokúsili sa ukryť. Pred Bohom však niet úkrytu.“ Cítil, ako mu búši v hrudi, slzy mal na krajíčku.

A nasledovali ďalšie slová, ktorým Prvorodený celkom nerozumel, otázka, ktorú hlas kládol stále dookola.

„Pozri na obraz. Je to začiatok zmätenia jazykov?“ Prvorodený pozrel na obrázok, hoci ho desil.

„Pozri, ako veža siaha do neba, ľudské dielo sa približuje až k hranici nebies. Pozri, ako preniká cez mraky. Pozri, ako jej nedokončený vrchol blčí načerveno ako oheň.“

Prvorodený odtiahol prsty od obrázka a opäť sa naň pozrel. Mraky pri vrchole veže vyzerali ako dym unikajúci z horiacej budovy. Pokúšal sa rozpoznať ľudí schovávajúcich sa v sčernetých oknách, hľadal nejakú známku ľudského života, videl však iba tmu. Všetko vyvolávalo pocit opustenosti. Zachvel sa.

„Takto Boh naloží s ľudstvom, keď sa ľudstvo spojí v práci a postaví spoločnú stavbu. V očiach Boha je to hriech. Si hriešnik. A dal si mi najavo, že chápeš, že hriech má jediný následok. Smrť.“

Prvorodený zatvoril oči a odpovedal, čo sa od neho očakávalo: „Pravý jazyk zanikol. Nastalo zmätenie jazykov.“

Hlas bol zrazu pokojný a vyrovnaný. „Na svete niet milosrdenstva.“

Štvrtok

20. decembra 2018

1

2.38

„Zavraždili ho.“

Slová postaršej ženy sa ozývali v mysli detektívky hlavnej inšpektorky, keď šprintovala od auta k vchodu do Seftonského parku z Lark Lane, kde už forenzná technická jednotka uzavrela miesto činu.

„Detektívka hlavná inšpektorka Clayová!“ predstavila sa strážnikovi na hornom konci uličky, ktorý robil zápis.

Zavraždili ho. To žena zjavne povedala svedkom, ktorí ju našli, ako blúdi po križovatke Pelham Grove a Lark Lane. Nič viac.

Mesiac visel nízko na jasnej oblohe. Ostré svetlo dopadalo na sklené priečelia obchodov a reštaurácií po oboch stranách Lark Lane. Clayová si na okamih predstavila, že kráča uzavretým ľadovým tunelom.

Ako sa približovala ku skupinke ľudí pod pouličnou lampou, spomalila a vnímala dejisko. Pri starene ležiacej na chodníku v stabilizovanej polohe na dvoch vatovaných kabátoch čupela policajtka. Nad ňou stála detektívka seržantka Gina Rileyová, pohrúžená do rozhovoru s mužom, ktorý vyzeral, akoby bol z pneumatík, a so ženou chudou ako palica. Clayovej pripomínali Pepka námorníka a Olíviu Oyl.

„Detektívka hlavná inšpektorka Eve Clayová.“ Ukázala im preukaz. „Vy ste tí dvaja, čo ju našli?“

„Áno,“ prisvedčil muž.

Žena uprela na Clayovú prosebný pohľad.

„Ďakujem, že ste jej pomohli. Poznáte meno tej panej?“

„Nie!“ odvetili obaja súčasne.

„Viete, kde býva?“ spýtala sa Clayová.

„Určite niekde na Pelham Grove,“ odpovedala žena.

„Na ktorej strane?“

„Videl som ju vojsť a vyjsť na párnej strane,“ ozval sa muž.

„Nezdalo sa vám, že by bola zranená?“

„Nie, až kým nedostala záchvat a neudrela si hlavu o chodník.“

Clayová sa predklonila, aby si zbližša obzrela ženu a čerstvú ranu na jej čele. Pod telom mala starostlivo zložené kabáty, aby zabránili poklesu telesnej teploty pri kontakte s ľadovým chodníkom, stabilizovaná poloha bola ukážková. Zdvihla oči na svedkov.

„Vy ste ošetrovatelia?“ Pozreli na seba, akoby mala jasnovidecké schopnosti. „Odviedli ste skvelú prácu.“ Vzpriamila sa do celej výšky. „Čo sa teda udialo?“

„Motala sa tu po strede cesty. Keď sme k nej podišli, povedala: Zavraždili ho. Potom odkráčala sem, na toto miesto, dostala záchvat a padla na zem. Zavolali sme na tiesňovú linku. Po minúte a pätnástich sekundách záchvat ustal. Stopli sme to. Potom sme ju uložili do stabilizovanej polohy.“

„Nevideli ste tu nikoho iného?“ spýtala sa Clayová.

„Nie,“ odpovedal muž pokojne a jednoznačne.

„Zaveďte ma tam, kde podľa vás býva,“ požiadala Clayová. Pred lokálom U Alberta na rohu Lark Lane a Pelham Grove čakalo policajné auto s vypnutou sirénou, iba s točiacim sa modrým majákom. Clayová nasledovala dvojicu na Pelham Grove, otočila sa o tristošesťdesiat stupňov a obzerala si scénu.

Detektív seržant Karl Stone si za dodávkou forenzných technikov obliekal bielu ochrannú kombinézu.

Vysoké viktoriánske radové domy po oboch stranách Pelham Grove vyzerali v tieňoch a v mesačnom svite desivo.

„Kedysi, keď ešte boli rodiny veľké, to boli rodinné domy,“ poznamenal Stone. „Vo väčšine z nich sú teraz byty, hlavne študentské.“

Clayová si v duchu pripomenula, že je polovica decembra.

„To bude núdza o svedkov.“ Ponárala sa hlbšie do logiky času a miesta, obzerala si domy, osvetlené reflektormi dodávky.

„Zdá sa, že tá žena odišla z domu, preč z miesta činu.“ Prečesala baterkou chodník, no nebolo tam vidieť krvavé škvrny. Začuli rýchlo sa približujúcu sirénu sanitky. Clayovú nepríjemne zasvrbela dlaň.

Nemáme veľa času.

Náhlivo si natiahla ochrannú kombinézu. Okná sa rozsvecovali, ľudia sa budili na to, že sa im predo dvermi zhromažďujú policajti. Poklesla jej nálada. Nech sa udialo čokoľvek, susedia to zrejme prespali.

„Kto je ten muž? Koho zavraždili? Je to jej manžel? Brat? Otec? Syn?“ Zrazu jej to došlo. „Vrah si to načasoval tak, aby tu neboli študenti.“

Detektív seržant Bill Hendricks sa náhlil na Pelham Grove a zvolal: „Záchranári ju nakladajú na nosidlá.“

„Seržantka Rileyová!“ zakričala Clayová. „Choď s ňou v sanitke. Zavolaj mi, keď sa preberie.“

„Rozumiem!“ potvrdila Rileyová.

„Inšpektorka Clayová!“ prehovoril muž rozhodným, naliehavým hlasom. Stál pred domom približne uprostred radovej zástavby. „Takmer určite je to tento dom.“

Clayová rýchlo prešla po chodníku a vybehla po kamenných schodoch. Siahla na spodný okraj dverí a potisla ich prstami v rukavici.

Dvere sa odchýlili o niekoľko centimetrov. Z domu vychádzalo zvláštne blikotavé svetlo.

Obrátila sa k svedkom. „Myslím, že máte pravdu. Je to tu.“ Detektív seržant Bill Hendricks a detektív seržant Karl

Stone stáli za ňou.

„Dali ste strážmajsterke svoje údaje?“ Prikývli. „Ďakujem vám za pomoc.“

„Nikomu nepovieme ani slovo o tom, čo sa tu udialo,“ prehovorila žena.

„To by som ocenila,“ odvetila Clayová. „Ak to totiž bola vražda, vrah pravdepodobne žije niekde v okolí.“ Postrehla ich ohromenie a nechala doznieť nepríjemné slová. „Pomohli ste starej panej. Mne pomôžete, keď budete mlčať.“

2

2.42

Clayová odchýlila vchodové dvere o trochu viac a všimla si, že zvonček je prelepený dvomi béžovými náplasťami do tvaru nerovnomerného X. Býval tam človek alebo ľudia, ku ktorým nechodievali návštevy.

Blikajúce svetlo znútra domu bolo jasnejšie.

Otvorili sa dvere na susednom dome. Rozospatý, žmurkajúci muž v strednom veku sa spýtal: „Čo sa deje?“

„Pane, kto tu býva?“ oslovila ho inšpektorka a ukázala mu preukaz.

„Profesor Leonard Lawson a jeho dcéra Louise.“

„Karl,“ obrátila sa na Stona, „porozprávaj sa s tým pánom, prosím. Hendricks, ty poď so mnou do domu.“

Keď sa obzrela, uvidela detektíva seržanta Terryho Masona a jeho asistenta detektíva strážmajstra Paula Pricea s dvomi veľkými vrecami plnými hliníkových nášľapných dlaždíc.

Otvorila dvere dokorán.

Keď sa jej v zornom poli objavila vstupná hala, uprela oči navrch schodiska. V miestnosti na poschodí akýsi pokazený biely elektrický prístroj vyžaroval lúče prudkého svetla.

Vnímala celú scénu. Vpravo od schodiska a vo dverách vedúcich do izieb na prízemí si nevšimla nič pozoruhodné.

Opäť upriamila pozornosť na svetlo na poschodí.

„Terry, pokry dlážku od vchodových dverí po vrch schodiska. Chceme sa dostať tam, odkiaľ vychádza to svetlo.“

Zavraždili ho!

V priebehu niekoľkých sekúnd Mason a Price stáli pri schodoch, tri dlaždice na zemi, tri kroky vpred, pohybovali sa s akrobatickou precíznosťou.

Clayová mala nutkanie vrhnúť sa ako moľa priamo do svetla, a preto im bola vďačná za to, ako rýchlo napredujú, no zároveň sa jej žiadalo popohnať ich, Rýchlejšie, rýchlejšie, rýchlejšie!

Vošla do vstupnej haly za forenznými technikmi a prešla až k schodom. Pozrela hore k svetlu a zvolala: „Polícia! Je tam niekto? Ozvite sa! Ideme hore!“

Z izby sa odrážalo svetlo, v ktorom tancovali tiene. Mason a Price už boli na hornej podeste a mierili k nemu.

Clayovej sa mysľou mihli hmlisté dni mladosti, školské diskotéky a rockové koncerty. „Je tam stroboskop!“ povedala. Niečo také bolo na tomto mieste zvláštne, preto sa vzápätí nahlas začudovala: „Ale prečo?“

„Čoskoro to zistíme,“ poznamenal Hendricks spoza jej chrbta.

„Paul?“ Detektív strážmajster Price pozrel na detektíva seržanta Masona. „Keď to tu pokryjeme, ja budem pokračovať na poschodí a ty choď dole a pohľadaj miesto vniknutia.“

Keď Clayová vyšla navrch schodiska, boli už pri dverách do izby.

„Dobre! To stačí! Ďakujem.“

„Eve!“ zvolal Stone od vchodových dverí. „Sused mi povedal, že zaspal okolo desiatej. Nič nevidel ani nepočul. Nevie ani prd.“

Otec? pomyslela si Clayová. Zavraždili ho. Zmysly jej ožili.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PROLÓG

PRVÁ ČASŤ Tma

1

2

DRUHÁ ČASŤ Svitanie

TRETIA ČASŤ Západ slnka