Cass Green

THE WOMAN NEXT DOOR

Copyright © 2016 by Caroline Green

Translation © 2018 by Beata Horná

Jacket design © 2018 by Diana Delevová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6291-1

Môjmu otcovi Georgeovi Greenovi 1927 – 2014

Veľmi mi chýbaš, ocko.

PRVÁ ČASŤ

HESTER

Zakašľanie, smrknutie, vzdych.

Smrknutie, vzdych, zakašľanie.

A takto to ide stále dokola.

Mary, drobná žena pri vedľajšom počítači, funguje ako jednočlenný orchester telesných zvukov. Asi to súvisí s jej rozmermi. Stále niečo vypľúva, akoby v nej bol uväznený niekto väčší, koho sa potrebuje zbaviť.

Nie je však jedinou osobou, čo ma dnes rozčuľuje. Ten starý chlap oproti, myslím, že sa volá Jacky, sa očividne domnieva, že kurz základných počítačových zručností pre dospelých – v knižnici! – je tým pravým miestom na konzumáciu sendvičov. Keď s chuťou prežúva chlieb, syr a kyslé uhorky, zreteľne počujem, ako mu cvaká sánka. A presné zloženie sendvičov poznám podľa otrusiniek rozsypaných po celej klávesnici.

Človek by si myslel, že v takom pokročilom veku už bude vedieť, čo sa patrí a čo nie. No asi mu ako väčšine starších ľudí vôbec nezáleží na názore iných. Tento postoj mu trochu závidím.

Odkašlem si a pozornosť obrátim na obrazovku s otvorenými stránkami Mail Online. Samé skľučujúce správy o imigrácii, o tínedžeroch odchádzajúcich bojovať v radoch ISIS a o politikoch omieľajúcich zvyčajné lži.

Teší ma však vedomie, že viem správne pomenovať svoju činnosť. Stala sa zo mňa žena, ktorá okrem iných vecí „roluje“, „sťahuje“ a „surfuje na webe“.

Tak čo, Terry? Myslel si si, že to nedokážem, však?

Ide mi hlavne o to, že keď uvidím ľudí ťukať do počítačov, nebudem sa už cítiť neschopná, vylúčená z elitného klubu. Aj ja to už viem. Hoci pánbohvie, či to vôbec niekedy využijem.

Pozriem sa na veľké nástenné hodiny, aby som zistila, koľko času ešte zostáva do konca kurzu. Vojde skupinka tínedžerov a obďaleč sa rozloží po celom stole. A presne ako ten starý muž, celkom bez hanby sa pustia do jedla, rýchleho občerstvenia, prirodzene. V nose ma pošteklí mastná, ostrá vôňa a trochu mi zaškvŕka v žalúdku. V živote by som niečo také nevložila do úst, ale raňajky mi už vytrávilo.

Premýšľam, čo si dám na obed – sendvič so šunkou alebo možno omeletu, a predstavím si svoju kuchyňu. Bertie bude ležať skrútený vo svojom pelechu a jemne pochrapkávať. Hodiny budú tikať, trochu prihlasno. Alebo sa mi to v tom prázdnom, tichom dome len zdá?

Nie, nebudem o tom premýšľať. Cítim, ako sa ma zmocňuje panika. Musím vymyslieť niečo, aby som ju zahnala. Keď prídem domov, upečiem koláč. Niečo komplikované, čo si vyžaduje veľa pozornosti a zručnosti. Mohla by som si urobiť malú oslavu úspešného ukončenia počítačového kurzu.

Určite si zaslúžim potľapkanie po pleci, že som to vydržala až do konca. Priznávam, začiatky boli ťažké. Nepáčil sa mi hlavne povýšenecký prístup našej školiteľky Alice, Austrálčanky, ktorá vyzerá na dvanásť, no vždy páchne od cigaretového dymu. A vôbec o seba nedbá. Krátke nechty jej zdobí olúpaný lak a tmavoplavé vlasy má zmotané do tých otrasných dredov. Nechápem, ako si beloška môže urobiť s vlasmi niečo také. Navrchu hlavy si ich viaže do strapatého uzla, vďaka čomu vyzerá ako mladá nikotínová Medúza. Hovorí prívetivým, spevavým tónom a na konci vety vždy zdvihne hlas. A myslím si, že nikdy nenosí podprsenku, lebo malé prsia sa jej pod tielkami, ktoré obľubuje, pohojdávajú ako pár tenisových loptičiek.

Musím však uznať, že v ťažkých začiatkoch mala so mnou veľkú trpezlivosť.

Spočiatku mi to veľmi nešlo. Kým som sa naučila narábať s myšou, mala som tendenciu zdvíhať ju zo stola. Keď som jej vysvetlila, že chcem dostať kurzor hore, povedala:

„Och, svätá prostota!“ Áno, presne to vyslovila.

Zostala som ako obarená. Akoby som bola sopľavé decko alebo nejaká starena, nie zdravá šesťdesiatdvaročná žena. Pozrela som sa na ňu a povedala: „Dievčatko, očakávala by som od vás trochu rešpektu.“ Zabralo to. Občas si ešte robí posmešky, ale tvári sa, že nie zo mňa.

Nie, vôbec neľutujem, že kurz sa končí. Chodila som sem len preto, aby som sa dostala preč z prázdneho domu, nie preto, aby som sa tu s niekým spriatelila.

Väčšina účastníkov kurzu je oveľa staršia ako ja a žena, ktorá je mi vekom najbližšia – Binnie –, vôbec nie je moja krvná skupina. Veľmi sa spolu nebavíme. Asi sa urazila, keď som hneď v prvý týždeň odmietla jej návrh, aby sme po kurze zašli na šálku čaju. Slušne som jej povedala: „Je mi veľmi ľúto, ale ja čaj nepijem,“ čo bola tak trochu lož z núdze, lebo v skutočnosti čaj milujem.

Binnie patrí medzi ženy, ktoré obklopuje svätožiara materinskej obetavosti. Pred každým, kto je ochotný počúvať, ospevuje svoju skvelú dcéru a rozkošné vnúčatá. A neuveríte, má dokonca veľkú tašku s obrázkom vyškereného dieťaťa a nápisom Najlepšia stará mama na svete. Je to jedna z tých žien, ktorých jediným zmyslom života sú plody ich materníc. Keby sme išli na čaj, jej prvá otázka by nepochybne znela: „Hester, máte deti?“

Prečo sa ma to ženy vždy pýtajú? Považujem to za veľmi osobnú otázku a nikdy neviem, ako na ňu odpovedať. Najradšej by som odvrkla: „Čo je vás do toho?“, ale nechcem byť neslušná.

Nie, Binnie vôbec nie je moja krvná skupina. Nebudem sa ňou viac zaoberať. Radšej si premyslím, čo upečiem. Piškótový koláč s citrónovou polevou alebo radšej šťavnatý ovocný?

Lenže po počiatočnom nadšení mi na plecia ako zatuchnutý rubáš opäť padne ponurá nálada.

Lebo presne viem, ako sa to skončí. Zjem zopár kúskov a zvyšok zostane opustený na tanieri, kým ho nakoniec vyschnutý nehodím do koša. Ani Bertiemu ho nemôžem dať zožrať. Sladkosti psom veľmi škodia. Môžu dostať cukrovku, presne ako ľudia.

Keby som bola ako Binnie, deti by si ako hladné vtáčiky strkali do úst kusy koláča lepkavými prstíkmi a o päť minút by po ňom nezostala ani pamiatka. Život je taký nespravodlivý.

„Všetko v poriadku, Hester?“

Zdvihnem zrak. Alice mi hľadí priamo do tváre, tentoraz s výrazom prehnaného súcitu. Keď sa zmätene poobzerám okolo seba, vidím, že aj ostatní na mňa civejú. Binnie vypúli oči a Jackie prestane prežúvať. Pootvorená vrchná pera sa mu leskne od masti.

Toľko očí. A všetky hľadia na mňa.

„Samozrejme, prečo sa pýtate?“ Krátko sa zasmejem, no znie to neprirodzene.

Alice zaváha a potom mi položí na plece tú svoju špinavú paprču. Spýtavo na ňu hľadím, kým ju neodtiahne.

Odkašle si a s rumencom na tvári, hoci musím uznať, že jej celkom pristane, povie: „Zdalo sa mi, že si… uhm… niečo mrmlete pod nos. Len som chcela vedieť, s kým sa rozprávate.“

Jej slová mi vyrazia dych a musím si odkašľať. Cítim, ako mi do tváre stúpa horúčava a zaleje mi líca.

Preboha! Čo to robím? Už sa rozprávam sama so sebou?

„Hester?“ zopakuje.

Vystriem sa, zdvihnem hlavu a rázne jej pozriem do očí. Teraz sa pre zmenu červená ona. Schmatnem kabelku, čo leží pri počítači, a vstanem.

„Všetko je v poriadku,“ vyhlásim. „A odchádzam domov.“

„Naozaj?“ spýta sa tým svojím otravným spevavým tónom. „Práve sa všetci chystáme na pohárik. Nepripojíte sa k nám? Ste srdečne vítaná.“

Ešte to by mi chýbalo! Viem si to živo predstaviť. Alice bude sršať falošnou blahosklonnosťou, podgurážení dôchodcovia si budú hlasno a neúprimne sľubovať, že zostanú v kontakte.

Nie. Radšej budem hľadieť na svoj nedojedený koláč a počúvať rádio.

Jednako to trochu zabolí.

Vraj som srdečne vítaná. Nepovedala: „Och nie, Hester, rozhodne musíte ísť s nami! Bez vás to nebude ono!“ Haha! Akoby som bola len do počtu. Do očí sa mi tisnú slzy a Alicina tvár sa mi rozmaže.

Mám však svoju hrdosť. Dosiahla som, čo som si zaumienila. Naučila som sa používať počítač. A tým sa to tu pre mňa končí.

„Nie, vďaka,“ vyhŕknem a vzápätí mi z úst nechtiac vykĺzne malá lož. „Dnes ku mne príde dcéra s vnučkou. Mám ešte veľmi veľa práce.“

„Aha,“ odvetí Alice zarazene a potom sa jej na tvári opäť objaví široký úsmev. „Tak si to spolu užite.“

„Vďaka. Určite si to užijeme,“ odvrknem a vykročím k dverám.

Binnie na mňa vrhne prekvapený pohľad.

A Terry sa na tom v hrobe určite výborne zabáva.

MELISSA

Kaderníčka nastaví Melisse zrkadlo, aby si mohla prezrieť účes zozadu. Pri pohľade na husté plavé pramene vlasov sa nemôže ubrániť predstave dohola ostrihanej tínedžerky niekde v ošumelej moskovskej garsónke.

„Vyzerá to úžasne, však?“ spýta sa Susie uveličene.

Melissa prikývne a silene sa usmeje. Vravia, že najlepšie vlasy sú z Ruska, a tieto plavé sú skutočne hodné tých štyristo libier. Len keby v nej nevyvolávali tú strašnú predstavu gulagu.

„Tieto vlasy vám bez úpravy vydržia najmenej šesť týždňov,“ povie Susie a srdečne jej stisne plece.

„Výborne, vďaka, Susie.“

Lenže nadšenie, ktoré sa od nej očakáva, len predstiera. Od bzukotu sušičov vlasov a plechového zvuku hudby v pozadí je ako omámená. Dokonca si nevie spomenúť, o čom sa so Susie zhovárali počas tých nekonečných hodín, čo sedí v tomto kresle. Má pocit, že sa oň prilepila, a vôbec sa jej nechce vstať.

Keď Susie vidí, že sa nechystá na odchod, mäkkým škótskym prízvukom jej pošepne do ucha:

„Pokojne dopite čaj. Hoci šéfka chce, aby zákazníčky čím skôr uvoľnili miesto, môžete si chvíľu posedieť. Kolegyňa, ktorá ma o jedenástej vystrieda, ešte neprišla.“

Melissa sa jej poďakuje a načiahne sa za jemnou porcelánovou šálkou, ktorá sa chladí v spleti hrebeňov, nožníc a natáčok.

Keď prehltne vlažný, takmer slizký kamilkový čaj, zaškriabe ju v hrdle. Nervózne si odkašle. Teraz predsa nemôže ochorieť. Keď si predstaví, ako na večierku chrchle a kýcha na hostí, pochytí ju panika. Doma má určite nejaký zinok a vitamín C. Musí sa poriadne nadopovať.

Pozrie sa do zrkadla, pokrúti hlavou z jednej strany na druhú a prejde si prstami po vlasoch, ktoré jej padajú na plecia v lesklých vlnách farby maslovej karamelky. Dáva pozor, aby nezachytila pramienky napojené do jej riedkych, za drahé peniaze zafarbených vlasov. Znovu premýšľa, či urobila dobre. Bohvie, odkiaľ tie vlasy pochádzajú.

Ale prečo by si mala niečo vyčítať? Veď je to presne to isté ako ten biogél, čo jej krášli nechty s francúzskou manikúrou, hoci špičky prstov pôsobia trochu hrôzostrašne. Takmer androidne. Premýšľa, koľko percent je na nej teraz umelých.

Lenže z tohto predĺženia vlasov stále nemá dobrý pocit. Predstaví si, ako akési pekné chudobné dievča prichádza o svoj jediný majetok len preto, aby sa ním mohla pýšiť bohatá žena tisíce míľ ďaleko. Nie, o tom špinavom obchode radšej nechce nič vedieť.

Zrazu zacíti zvláštny záchvev nepokoja, akoby ňou prešiel elektrický prúd. S obavami sa okolo seba poobzerá.

Má pocit, že ju niekto pozoruje. Prudko otočí hlavu k hlavnému oknu na ulicu. Hoci je trochu zahmlené a výhľad zakrýva rad kvetináčov s nevzhľadnými špicatými rastlinami, ktoré osobne neznáša, ale ktoré sa asi považujú za štýlové, vidí, že na High Street ľudia ľahostajne prechádzajú okolo. Je to celkom bežný deň v severnom Londýne. Život ide ďalej, bez ohľadu na Melissu. Nikto si ju nevšíma.

Samozrejme, že si ju nikto nevšíma. Čo čakala? Koho čakala?

Rázne vstane z kresla a zamieri k pultu, aby zaplatila. Z tých hodín sedenia ju bolí chrbát a má stuhnutý zadok. Ihneď sa objaví Susie, akoby odnikiaľ, a diskrétne pred ňu položí drevenú tácku s účtom. Melissa sa začne hrabať v kabelke, pričom dáva veľký pozor, aby si nepoškodila nové umelé nechty.

Vie, že toto dopoludnie ju nevyjde lacno, ale pri pohľade na sumu takmer šesťsto libier za farbenie a predĺženie vlasov, manikúru, pedikúru a úpravu obočia pocíti záchvev hriešneho pôžitku.

Keď podáva Susie ponad pult kreditnú kartu a hľadá dvadsať libier na prepitné, dúfa, že keď Markovi zapípa telefón, zabehne mu káva. Prečo by však mala naňho brať ohľad po tom všetkom, čo jej urobil?

Vonku na High Street sa jej zdá, akoby niekto zle nastavil kontrast na starom televízore. Všetko je príliš jasné a odporne farebné. Pocíti ostrú bolesť v čele. Vytiahne z kabelky slnečné okuliare a v chvate si ich nasadí. Na druhej strane ulice zbadá lekáreň Boots a rozhodne sa kúpiť si paracetamol a fľašu vody. Možno jej bolesť hlavy po ceste domov prejde a bude sa môcť sústrediť na prípravu večierka. Občerstvenie už určite priviezli a ešte čaká dodávku z Ocada, odkiaľ objednala väčšinu nápojov. Je to na poslednú chvíľu, ale včera sa vyhovárali na akúsi katastrofu s mrazničkou. Dúfa, že šampanské sa stihne do večera dostatočne vychladiť.

Keď Melissa smeruje na druhú stranu ulice k lekárni, opäť ju premkne mrazivý pocit, akoby jej niekto prechádzal nechtami po tele. Tentoraz si je však istá, že sa jej to len nezdá. Kdesi čítala, že to má niečo spoločné s periférnym videním.

Niekto ju celkom určite sleduje.

Srdce sa jej divoko rozbúši a s prižmúrenými očami sa otočí okolo svojej osi. Ktosi práve zmizol vo dverách obchodu Superdrug, no nevidela ho jasne. Na High Street vládne čulý ruch – ľudia hľadia na obrazovky telefónov a za ruku ťahajú neposlušné deti, zopár dôchodcov opatrne kráča s nákupnými vozíkmi alebo so psíkmi. Nikto si ju nevšíma. Na celom tele pocíti zimomriavky, a hoci je dusno, roztrasie sa. Neďaleko zatrúbi klaksón a Melissa uskočí. Vzduch je ťažký, výpary z áut sa miešajú s cigaretovým dymom vanúcim z brány, kde mladá žena s mobilom na uchu vedie búrlivý rozhovor.

Na opačnej strane High Street pri knižnici a požiarnej stanici zbadá postavu, ktorá sa jej vidí povedomá. Trvá jej asi minútu, kým v nej spozná susedu Hester. Je to chaotická, otravná drobná žena. Keď sa pred rokmi nasťahovali do domu hneď vedľa nej, Hester sa začala priveľmi zaujímať o to, ako Melissa vychováva Tilly, a hoci jej občas dcéru postrážila, nestálo to za tie problémy, čo spôsobila. Melisse sa nakoniec podarilo uniknúť jej pozornosti a ich vzťah sa definitívne skončil niekedy začiatkom roka, keď sa pohádali pre nejakú hlúposť s odpadkami či parkovaním. Na podrobnosti si už nespomína, lebo sa to stalo práve v čase, keď mali s Markom krízu.

Teraz naozaj netúži stretnúť sa s ňou. Má dosť iných problémov. Hoci domov to má pešo len päť minút, prebehne k stanovišťu taxíkov a nastúpi do prvého voľného auta. Všimne si, že taxikár na ňu vrhne obdivný pohľad. Jeho pozornosť jej lichotí. Pozrie sa do spätného zrkadla a premýšľa, čo taxikár vidí: dobre vyzerajúcu, výborne oblečenú bohatú mladú ženu. Niekoho, koho môže obdivovať len z diaľky. A keby ju poznal predtým? Pochybuje, že by ju vôbec pustil do taxíka.

Zmenila sa na nepoznanie. Určite.

Keď sa taxík pohne, Melissa sa pohodlne usadí na zadnom sedadle a usiluje sa upokojiť. Nikto si ju nevšíma. Nikto ju nesleduje.

Nikto nič nevie.

Keď jej zazvoní telefón, strhne sa.

„Ahoj, zlatko, to som ja.“ Saskiin chrapľavý hlas sa jej vleje do ucha ako teplý olej.

Hoci Saskia študovala na elitnej dievčenskej internátnej škole, jazdila na koni a chodila na lyžovačky, spôsobom vyjadrovania by pokojne zapadla medzi účastníkov zhromaždenia Perlových kráľov a kráľovien.

Melisse jej afektovaný prízvuk občas lezie na nervy, no Saskia je jednou z najsrdečnejších osôb, aké v živote stretla. Svojím nákazlivým smiechom dokáže Melissu rozveseliť aj vtedy, keď sa cíti pod psa. A počas krízy s Markom pri nej verne stála, čo jej nikdy nezabudne. Saskia vie veľmi dobre, ako sa cíti žena, keď ju muž podvádza, a pred piatimi rokmi z toho dôvodu vyhodila z domu otca svojho dospievajúceho syna.

„Čo sa deje?“ spýta sa Melissa a potlačí zívnutie. Predstava, že si ľahne na ošúchané, zapáchajúce sedadlo taxíka a trochu si pospí, je až nepríjemne lákavá.

„Nič zvláštne,“ odpovie Saskia. „Len som chcela vedieť, či nepotrebuješ na poslednú chvíľu pomoc. Viem, že ti občerstvenie privezú, ale ak by si ma potrebovala, som ti k dispozícii.“

„Milé od teba, Sass, ale myslím, že som už všetko zariadila.“

Saskia sa na chvíľu odmlčí. „A nerozmyslel si to?“ Melissa si vzdychne. „Nie. Tvrdí, že je to absolútne nevyhnutné. Rozumieš tomu?“

Saskia zastoná a Melissa počuje, ako si poťahuje z cigarety.

„Kašli na Marka,“ povie Saskia. „Postarám sa, aby to bol ten najskvelejší večierok na svete. Príde aj Nathe a môže ti robiť barmana alebo niečo.“

Melissa sa usmeje. „Na teba sa vždy môžem spoľahnúť.“

„Tak čau. Uvidíme sa neskôr.“ Saskia zloží telefón. Auto už niekoľko minút stojí v zápche a Melissa natiahne krk, aby videla, čo sa deje.

„Nejaká havária?“ spýta sa taxikára, ktorý sa na ňu pozrie v spätnom zrkadielku.

„Ale nie. Pri Asde niečo vykladajú z dodávky, ale zdá sa, že už končia. Ponáhľate sa?“

Melissa prikývne a zahľadí sa von oknom. O rozhovor nemá záujem. O chvíľu sa taxík konečne pohne.

Odbočia do tichej ulice lemovanej stromami. Domy stoja ďalej od cesty. Stĺpy pri bránach niektorých domov zdobia originálne kamenné sochy. Keď bola Tilly malá, vždy obdivovala „kamenné prasiatka,“ ktoré strážia Hesterin dom. Keď Melissa zbadá Hester kráčať tesne pred nimi, potichu zahreší. Pešo sa sem dostala skôr ako ona taxíkom. Keďže nie je ochotná riskovať, že sa zrazia pri bráne, s úsmevom sa obráti na vodiča.

„Mohli by ste mi tu zastať? Chcem vystúpiť.“

„Iste,“ odpovie taxikár a pozrie na ňu v spätnom zrkadle, tentoraz menej prívetivo.

Kým Hester bezpečne nezmizne v dome, predstiera, že v kabelke hľadá peniaze.

HESTER

Už začínam trochu ľutovať, že som tak narýchlo odišla z knižnice. Popoludnie trávim nečinne v kresle. V pozadí blikajú a kvákajú nezmyselné televízne programy. Vôbec ich nesledujem, ale nechce sa mi vstať a vypnúť televízor. Aspoň v dome nie je ticho.

Predstavujem si, ako popíjajú niekde v bare. Tváre im už asi od alkoholu sčerveneli, hruškovité nosy majú popretkávané červenými žilkami, a keď sa smejú, otvorené ústa odhaľujú žlté zuby. Určite sa stále smejú. Na mne. A nepochybne sa výborne zabávajú. „Hlúpa, smiešna stará Hester,“ hovoria. „Však je divná?“

Dočerta s nimi.

Veľmi dobre viem, čo by na to povedal Terry.

Vždy mi vravieval, že konám impulzívne. A pritom sa tváril ako niekto, kto disponuje nadľudskou mierou zhovievavosti.

„Hester, musíš dať ľuďom druhú šancu,“ dohováral mi.

„Súdiš ich prirýchlo.“

V skutočnosti mi však chcel naznačiť, aby som si od druhých nechala skákať po hlave.

Od jeho smrti uplynulo už pätnásť rokov, ale stále ma máta. Akoby nikdy neodišiel. Jeho hlas počujem v hlave takmer stále.

Vyschne mi v ústach. Siahnem po šálke, no zistím, že čaj celkom vychladol. Vôbec som si neuvedomila, ako dlho tu sedím. Niekedy sa mi to stáva. Sadnem si k televízoru a zrazu je čas ísť s Bertiem von. A potom si ani za svet neviem spomenúť, čo som vlastne pozerala.

Odpijem si čaju a strasie ma od odporu. Vtom zvonku začujem hluk. Vstanem a podídem k oknu s výhľadom na ulicu. Rovno pod oknom zastane dodávka zo supermarketu Ocado. Vylezie z nej vodič, holohlavý farebný muž neurčitého stredného veku, a hlučne otvorí dvere na boku dodávky. Trochu odhrniem záclonu a na skle zbadám lepkavé sivé škvrny, čo je neklamný znak, že nastal čas opäť umyť okná. Vodič začne vykladať veľké plastové prepravky. Keďže sú priehľadné, presne vidím ich obsah.

Melissa si z neznámeho dôvodu nikdy nedá zabaliť tovar do nákupných tašiek, čo znamená, že každý týždeň môžem sledovať, čo si objednala. Očividne vôbec nemá problém ukazovať celému svetu intímne tovary, ako tampóny, dezodoranty, dámske vložky či vatové tampóny. Nuž čo, každý sme nejaký.

Zloženie nákupu mi veľa napovie o chode Melissinej domácnosti. Presne viem, kedy je Tilly doma, pretože nákup obsahuje kartóny diétnej koly, a kedy je Mark preč, pretože chýbajú fľašky drahého piva, čo má rád. Keď je Melissa doma sama, nákup pozostáva z množstva nízkokalorických biopotravín. Pánbohvie, prečo má potrebu držať diétu. Má nádhernú postavu a podľa môjho názoru by mohla, naopak, trochu pribrať.

Z dodávky sa vynára čoraz viac prepraviek a je mi jasné, že nejde o bežný nákup. Vždy kupuje množstvo alkoholu, ale dnes vidím aj škatule so šampanským. Nie je to… Pimms? V jednej prepravke zbadám celý les bagiet, ďalšia je zasa plná drahého ovocia. Mangá a lesklé jahody žiaria v tomto pochmúrnom popoludní ako drahokamy a pri pohľade na ne sa mi začnú zbierať slinky.

Zaškúlim na misu s ovocím na kuchynskom stole. Obsahuje zhnednutý banán a vyschnutú mandarínku, ktorá už dávno stratila svoj lesk. Vzdychnem si a otočím sa späť k oknu.

Vodič s jemným cvaknutím zavrie dvere na dodávke. Potom zdvihne hlavu a s úškrnom sa pozrie priamo na mňa. Uskočím od okna tak rýchlo, že vrazím do televízora. Je už starý, preto sa usmievajúca plavovláska na obrazovke na okamih rozpadne. Niečo nahnevane zasyčí, obraz začne behať hore-dolu, až sa nakoniec ustáli.

Pošúcham si udretý bok a spamätávam sa už z druhej spŕšky poníženia za jediný deň.

Čo mi chcel tým pohľadom naznačiť? Určite celý čas vedel, že ho sledujem. Zatnem päste tak silno, až sa mi nechty zaryjú do dlaní.

S trasúcimi sa kolenami prejdem do kuchyne, klesnem do kresla a usilujem sa upokojiť cválajúci dych.

Idem sa prepadnúť od hanby, hoci na to nemám najmenší dôvod. Keď si priložím dlaň na čelo, cítim, že celá horím.

Ako sa ten chlap opováži súdiť ma?

Ako by ma mohol pochopiť niekto ako on?

Vôbec nejde o to, že by som Melissu špehovala. Len chcem vedieť, čo sa v jej živote deje.

Často premýšľam, prečo sa medzi nami všetko pokazilo.

Keď sa do domu vedľa môjho nasťahovala mladá rodinka s bábätkom, veľmi som sa potešila. Hneď som si však všimla, že Melissa nosí Tilly v náručí, akoby tam nemala dieťa, ale granát. A hoci bola krásna a vždy dobre oblečená, často vyzerala unavená. Keď som videla, ako ten malý batôžtek nešikovne kolíše na rukách, ozval sa vo mne nežný materinský cit. Veľmi som jej chcela pomôcť, len som nevedela, či mi to dovolí.

A dovolila. Aspoň istý čas. Bolo obdobie, keď som sa pre ňu stala celkom nenahraditeľnou.

Starala som sa jej o Tilly, kedykoľvek ma o to požiadala. Myslím, že časom ma Tilly začala považovať za niečo ako svoju tetu, hoci ma nikdy neoslovovala tetuška Hester.

Čo sa týka Marka, domnievam sa, že ma nikdy nemal veľmi v láske. Napriek tomu boli časy, keď som tajne dúfala, že ma pozvú na spoločnú dovolenku. Chodili na luxusné pobyty do rôznych exotických destinácií a Melissa sa vždy sťažovala, že Tilly odmieta tráviť čas v detských kluboch s ostatnými deťmi. Dnes, keď má Mark úspešnú televíznu kariéru, určite navštevujú ešte luxusnejšie miesta.

Zopárkrát som nadškrtla, že by sa im určite zišla pomoc, no Melissa sa tvárila, že nechápe. A ja som nechcela tlačiť na pílu.

Medzitým Tilly vyrástla. Chodí do súkromnej internátnej školy, a keď príde domov, zdvorilo sa na mňa usmeje, prehodí so mnou zopár slov, ale cítim, že chce čím skôr zmiznúť. Vidím jej to na očiach. Ako sa mohlo všetko tak zmeniť?

Už nie je tým malým dievčatkom, ktoré so mnou s nadšením pieklo koláče. Živo si spomínam, ako so zamúčenou tvárou miešala v mise drobnými rúčkami cesto, a príde mi zaťažko spojiť ten obraz s takmer dospelou ženou. Nemá však zmysel smútiť za minulosťou. Nič sa nedá robiť, život ide ďalej.

Nechápem však, prečo sa nemôžeme s Melissou ďalej priateliť, aj keď Tilly vyrástla. Vyhýbať sa mi začala hneď, ako Tilly nastúpila do prvej triedy.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PRVÁ ČASŤ

HESTER

MELISSA

HESTER

DRUHÁ ČASŤ

TRETIA ČASŤ

ŠTVRTÁ ČASŤ

O PÄŤ MESIACOV