Paulo Coelho

HIPPIE

Copyright © 2018 by Paulo Coelho

This edition was published by arrangements

with Sant Jordi Asociados Agencia Literaria S.L.U.,

Barcelona, Spain

www.santjordi-asociados.com

All Rights Reserved

Translation © 2018 by Jana Benková Marcelliová

Cover design © Alceu Nunes

Map illustration © Christina Oiticica

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

http://paulocoelhoblog.com

ISBN 978-80-551-6518-9

Ó, nepoškvrnená Panna Mária, pros za nás, ktorí sa k tebe utiekame. Amen.

Oznámili mu: „Vonku stojí tvoja matka a tvoji bratia

a chcú ťa vidieť.“

On im odvetil: „Mojou matkou a mojimi bratmi sú tí, čo počúvajú slovo Božie a uskutočňujú ho.“

Lukáš 8, 20 – 21

Myslel som si, že moja cesta sa skončila na poslednej hranici mojich síl – že chodník predo mnou niekto zatarasil, že zásoby sa minuli a je čas prijať útočisko v tichom ústraní.

Ale vidím, že tvoja vôľa nepozná vo mne konca. A keď staré slová vymierajú na jazyku, nové piesne vyrážajú zo srdca, a kde sa staré stopy strácajú, objavuje sa nový kraj, plný zázrakov.

Rabíndranáth Thákur*

* Preložil Ľubomír Feldek. Vyšlo v: Stroskotanci, Gitándžalí, Slovenský spisovateľ, Bratislava 1971

Kabirovi, Rúmímu, Thákurovi, Pavlovi z Tarzu a Háfizovi, ktorí ma sprevádzajú, odkedy som ich objavil, a napísali časť môjho života, o ktorej rozprávam v knihe – neraz ich slovami.

Príbehy, ktoré tu predkladám, sú súčasťou mojich osobných skúseností. Zmenil som poradie udalostí, mená aj isté detaily týkajúce sa postáv a musel som zhustiť niektoré scény, ale všetko, čo sa na ploche knihy odohráva, sa naozaj stalo. Použil som rozprávanie v tretej osobe, len tak som mohol dať postavám vlastný hlas pri opise ich života.

V septembri 1970 dve miesta súťažili o výsadu, ktoré z nich sa bude považovať za stredobod sveta: londýnske námestie Piccadilly Circus a amsterdamské námestie Dam. Nie každý to však vedel; keby ste sa opýtali, väčšina ľudí by odpovedala: „Biely dom v Spojených štátoch a Kremeľ v Sovietskom zväze.“ Lebo títo ľudia získavali informácie z novín, televízie či rozhlasu, dávno prekonaných komunikačných prostriedkov, ktoré už nikdy nezískali taký význam, aký mali, keď boli vynájdené.

V septembri 1970 boli letenky veľmi drahé, lietadlom mohla cestovať len elita. Teda, celkom to neplatilo o obrovskom množstve mladých ľudí, ktorých staré komunikačné prostriedky hodnotili len podľa vzhľadu: nosili dlhé vlasy, pestrofarebné šaty, neumývali sa (čo bola lož, ale mladí nečítali noviny a dospelí uverili akejkoľvek ponižujúcej správe o tých, ktorých považovali za „hrozbu pre spoločnosť a dobré mravy“), predstavovali nebezpečenstvo pre celú generáciu usilovných chlapcov a dievčat a snažili sa v živote presadiť príšerným vzorom zhýralosti a, ako sa pohŕdavo hovorilo, „voľnej lásky“. Nuž, táto čoraz početnejšia skupina mladých ľudí vedela šíriť správy spôsobom, ktorý sa nikomu nepodarilo odhaliť.

„Neviditeľná pošta“ sa neusilovala šíriť názory na nový model Volkswagenu či nové druhy práškov na pranie, ktoré práve uviedli na trh na celom svete. Ich správy sa obmedzovali na informácie o ďalšej veľkej ceste, na ktorú sa vydá drzá, špinavá mládež, vyznávajúca „voľnú lásku“, odetá v šatách, aké by si človek s dobrým vkusom neobliekol. Dievčatá nosili vlasy zapletené do vrkočov ozdobených kvetmi, dlhé sukne, farebné blúzky bez podprsenky a náhrdelníky z najrôznejších korálikov všetkých farieb; chlapci si celé mesiace nestrihali vlasy a neholili brady, chodili v obnosených, vyblednutých, roztrhaných džínsoch, lebo džínsy boli všade na svete drahé – okrem Spojených štátov, kde ich predtým nosili len robotníci z tovární, a teraz ich bolo vidieť na obrovských koncertoch v San Franciscu a okolí.

„Neviditeľná pošta“ fungovala vďaka tomu, že ľudia chodili z jedného koncertu na druhý a dohadovali sa, kde sa stretnúť, ako spoznať svet bez toho, aby museli nasadnúť na zájazdový autobus, kde sprievodca rozpráva o okolí, mladí sa zatiaľ nudia a starí spia. A tak sa ústnym podaním dozvedeli, kam na ďalší koncert či kde sa otvára ďalšia veľká cesta, na ktorú sa treba vydať. A mohol si to dovoliť každý, lebo obľúbeným autorom v tejto komunite nebol Platón ani Aristoteles, nepodľahli ani komiksom preslávených kresliarov. Veľká kniha, bez ktorej sa na starý kontinent nevydal takmer nik, sa volala Európa za päť dolárov na deň a napísal ju Arthur Frommer. Vďaka nemu všetci vedeli, kde sa ubytovať, čo si treba pozrieť, kam sa ísť najesť, kde sa ľudia stretávajú, aj kde si takmer zadarmo môžu vypočuť živú hudbu.

Jedinou Frommerou chybou bolo, že v tom čase obmedzil svojho sprievodcu na Európu. Nenašli by sa aj iné zaujímavé miesta? Nešli by ľudia radšej do Indie ako do Paríža? Frommer tento nedostatok o niekoľko rokov napravil, no „neviditeľná pošta“ sa medzitým podujala spropagovať cestu v Južnej Amerike smerujúcu do strateného mesta Machu Picchu. Všetkých však upozorňovali, aby o tom veľmi nehovorili pred tými, čo nepoznajú kultúru hippie, inak sa tam čoskoro nahrnú davy barbarov s fotoaparátmi a podrobnými (rýchlo zabudnutými) výkladmi o tom, ako skupinka Indiánov postavila tak dobre ukryté mesto, že sa dalo objaviť len z výšky – čosi, čo považovali za nemožné, keďže ľudia nelietajú.

Aby sme boli spravodliví, bola tu ešte jedna známa kniha, nie taká obľúbená ako Frommerova, hltali ju však ľudia, čo už prešli fázami socializmu, marxizmu a anarchizmu – a každá sa skončila hlbokým sklamaním zo systému, ktorý vymysleli tí, čo hovorili, že „je nevyhnutné, aby moc na celom svete prebrali robotníci“. Alebo, že „náboženstvo je ópium ľudstva“. Ten, kto vyslovil takú hlúposť, očividne nerozumel ľudstvu, a už vôbec nie ópiu. Zle oblečení mladí ľudia v pestrých odevoch verili v Boha, bohov, bohyne, anjelov a podobné záležitosti. Kniha s názvom Ráno kúzelníkov z pera Francúza Louisa Pauwelsa a Rusa Jacqua Bergiera, matematika, bývalého špióna, neúnavného bádateľa okultizmu, hovorila presný opak toho, čo tvrdili politické príručky: svet sa skladá z množstva nesmierne zaujímavých vecí, existujú alchymisti, mágovia, katari, templári a všeličo iné, nikdy sa však až tak nepredávala – bola príšerne drahá a jeden výtlačok si prečítalo najmenej desať ľudí. Bolo v nej aj Machu Picchu, všetci preto chceli ísť do Peru, stretávali sa tam mladí z celého sveta (no, nie celkom z celého sveta, lebo tí zo Sovietskeho zväzu sa do zahraničia tak ľahko nedostali).

No poďme k veci. Mladí ľudia z celého sveta, ktorí vlastnili drahocennú vec s názvom „cestovný pas“, sa stretávali na takzvaných hippie chodníkoch. Nik celkom presne nevedel, čo slovo hippie znamená, ale na tom nezáležalo. Možno označovalo „veľký kmeň bez vodcu“ alebo „vyvrheľov, ktorí neprepadávajú druhých“, alebo všetko, čo sme už spomenuli na začiatku kapitoly.

Pasy, tie malé zošitky poskytované štátom, ktoré si mládežníci ukladali do kapsičky pripevnenej na páse spolu s peniazmi (či ich bolo málo alebo veľa, to nebolo podstatné), slúžili na dva účely. Po prvé, ako všetci vieme, s pasom človek mohol prekračovať hranice – pokiaľ sa colníci nedali strhnúť správami z novín a nerozhodli sa poslať ho naspäť, pretože neboli zvyknutí na také šaty a vlasy, na kvety, náhrdelníky a koráliky, na tie úsmevy, ktoré vzbudzovali dojem, že tí mladí ľudia sú v stave nepretržitého vytrženia – a zvyčajne ich nespravodlivo pripisovali diabolskému účinku drog, aké podľa slov v tlači mládež užívala v čoraz väčšom množstve.

Druhou funkciou pasu bolo dostať svojho držiteľa z extrémnych situácií – keď sa celkom minuli peniaze a nemal sa na koho obrátiť. Spomínaná „neviditeľná pošta“ vždy poskytla informácie o miestach, kde sa dal predať. Cena závisela od krajiny: pas zo Švédska, kde boli všetci blond, vysokí a svetlookí, mal nízku hodnotu – ďalej sa totiž dal predať len vysokým a svetlookým blondiakom, a také pasy zvyčajne neboli na zozname najžiadanejších. Zato brazílsky pas stál na čiernom trhu celý majland – keďže išlo o krajinu, kde boli okrem vysokých a svetlookých blondiakov aj vysokí, čierni a nízki, tmavookí, orientálne typy so šikmými očami, mulati, Indiáni, Arabi, Židia, skrátka, obrovská zmes kultúr, vďaka ktorej bol brazílsky pas jeden z najvyhľadávanejších dokladov na svete.

Keď pôvodný majiteľ pas predal, šiel na konzulát svojej krajiny, naoko vystrašený a skľúčený oznámil, že ho prepadli a všetko mu ukradli – zostal bez peňazí a bez pasu. Konzuláty bohatých krajín mu dali pas aj bezplatný lístok späť do vlasti. Lístok okamžite odmietol a tvrdil, že „niekto mu dlhuje dosť veľkú sumu a musí si teda počkať na to, čo mu patrí“. Chudobné krajiny, zvyčajne podriadené tvrdému vládnemu režimu, niekedy v rukách armády, podrobili žiadateľa výsluchu, aby zistili, či nie je na zozname „záškodníkov“ hľadaných za podvratnú činnosť. Keď prišli k záveru, že dievča (alebo chlapec) má záznam čistý, hoci s nevôľou, museli mu vydať nový doklad. Lístok domov neponúkali, nemali záujem, aby tí exoti ovplyvňovali mladú generáciu, ktorú vychovávali v úcte k Bohu, rodine a majetku.

Vráťme sa však k cestám. Po Machu Picchu prišlo na rad Tiahuanaco v Bolívii. Potom tibetská Lhasa, tam sa dalo dostať len veľmi ťažko, lebo podľa „neviditeľnej pošty“ tam bola vojna medzi tibetskými mníchmi a čínskymi vojakmi. Prirodzene, ťažko si takú vojnu predstaviť, ale nik o nej nepochyboval a nehodlal riskovať, že po dlhočiznej ceste sa dostane do zajatia mníchov či vojakov. Napokon, veľkí filozofi tej doby, ktorí sa rozišli v apríli toho roku, krátko predtým vyhlásili, že veľká múdrosť sveta sa skrýva v Indii. Stačilo to na to, aby sa mladí ľudia z celého sveta vybrali za múdrosťou, poznaním, guruami, sľubmi chudoby, osvietením či stretnutím s My Sweet Lord práve tam.

„Neviditeľná pošta“ však upozorňovala, že veľký guru Beatles Mahariši Mahéš Jógí sa pokúsil zviesť Miu Farrowovú, herečku, ktorá dlhé roky nemala šťastie v láske a šla do Indie na pozvanie Beatles, možno preto, aby sa vyliečila z tráum spojených so sexualitou, ktoré ju prenasledovali ako zlá karma.

Všetko však naznačuje, že karma Mie Farrowovej odcestovala na to isté miesto, spolu s Johnom, Paulom, Georgeom a Ringom. Podľa jej slov práve meditovala v jaskyni veľkého guru, keď ju schmatol a pokúsil sa ju prinútiť k sexuálnemu styku. V tom čase bol už Ringo naspäť v Anglicku, lebo jeho žena neznášala indické jedlo, a Paul sa tiež rozhodol vrátiť z ústrania, lebo bol presvedčený, že to nikam nevedie.

Iba George a John boli ešte stále v Maharišiho chráme, keď ich vyhľadala Mia a s plačom im vyrozprávala, čo sa stalo. Obaja si okamžite zbalili kufre, a keď sa ich osvietenec prišiel opýtať, čo sa deje, Lennon hrubo odvetil: „Nie ste náhodou skurvene osvietený? Tak potom veľmi dobre viete.“

V septembri 1970 vládli svetu ženy – lepšie povedané, svetu vládli mladé hipisáčky. Muži to skúšali tu i tam, ale vedeli, že módnym oblečením nikoho nezvedú – ženy v tom boli oveľa lepšie –, preto sa rozhodli raz a navždy prijať, že sú závislí a žili s výrazom odvrhnutých, ktorí skryto prosia: „Ochraňuj ma, som sám a neviem si nikoho nájsť, myslím, že svet na mňa zabudol a láska sa odo mňa navždy vzdialila.“ Ženy si vyberali samcov a vôbec nemysleli na vydaj, chceli si len užiť, zabaviť sa sexom, intenzívnym a nápaditým. A v dôležitých otázkach, rovnako ako v povrchných, bezvýznamných záležitostiach posledné slovo skutočne patrilo im. Preto keď „neviditeľná pošta“ rozšírila správu o sexuálnom obťažovaní Mie Farrowovej a Lennonovej reakcii, okamžite sa rozhodli zmeniť trasu.

Vznikla ďalšia hipisácka cesta: z Amsterdamu do Nepálu, do Káthmandu, autobusom, ktorý stál asi sto dolárov a prechádzal dozaista zaujímavými krajinami: Turecko, Libanon, Irán, Irak, Afganistan, Pakistan a časť Indie (mimochodom, poriadne ďaleko od Maharišiho chrámu). Cesta trvala tri týždne a bolo treba prejsť neuveriteľné množstvo kilometrov.

Karla sedela na námestí Dam a v duchu sa pýtala, kedy sa zjaví človek, ktorý ju má sprevádzať v tomto (samozrejme, podľa nej) magickom dobrodružstve. Zanechala prácu v Rotterdame, čo bolo odtiaľ len hodinu vlakom, ale keďže musela šetriť, prišla stopom a cesta jej trvala takmer celý deň. Informácie o autobuse do Nepálu našla v jedných z desiatok alternatívnych novín. V pote tváre ich s láskou dávali dokopy ľudia, ktorí mali pocit, že majú čo povedať svetu, a potom ich za smiešne peniaze predávali.

Po týždni čakania znervóznela. Oslovila vyše desiatky chlapcov z celého sveta, tí sa však nikam nechystali, stačilo im ničím nezaujímavé námestie, na ktorom stál akurát pamätník falického tvaru, ten mohol aspoň podporovať mužnosť a odvahu. Ale nie, ani jeden z nich sa netúžil vybrať na neznáme miesta.

Nešlo o vzdialenosť, väčšinou boli zo Spojených štátov, z Latinskej Ameriky, Austrálie a ďalších krajín, museli si kúpiť príšerne drahé letenky a prekročiť mnoho hraníc, kde ich mohli zastaviť a poslať domov bez toho, aby spoznali dve hlavné mestá sveta. Prišli tam, sadli si na nezáživné námestie, fajčili marihuanu, tešili sa, že to môžu robiť pred očami policajtov a doslova sa dávali uniesť sektami a kultmi, ktoré v meste prekvitali. Aspoň na chvíľu zabúdali na to, čo doma v jednom kuse počúvali: syn môj, musíš ísť na vysokú školu, daj sa ostrihať, nerob hanbu rodičom, lebo druhí (druhí?) povedia, že sme ťa zle vychovali, to, čo počúvaš, NIE JE hudba, je načase, aby si si našiel prácu, pozri na svojho brata (alebo sestru), je mladší a už si zarobí na to, čo ho baví, a nemusí pýtať od nás.

Teraz boli slobodní, ďaleko od rodinných litánií, Európa bola bezpečná (ak sa nerozhodli riskovať a prekročiť slávnu železnú oponu, a tak „vniknúť“ do komunistickej krajiny) a oni boli spokojní, lebo na cestách sa človek naučí všetko, čo bude do konca života potrebovať, a nemusí sa spovedať rodičom.

„Ocko, viem, že chceš, aby som mal diplom, ale ten môžem získať aj neskôr, teraz potrebujem skúsenosti.“

Nijaký otec tejto logike nerozumel, preto im nezostávalo iné, len dať dokopy nejaké peniaze, niečo predať a v noci, keď celá rodina spí, vykĺznuť z domu.

V poriadku, Karla bola obklopená slobodnými ľuďmi, rozhodnutými zažiť niečo, čo by sa väčšina neodvážila. Ale prečo nechcú ísť autobusom do Káthmandu? Lebo to nie je Európa, odvetili. A vôbec nič o tom mieste nevieme. Ak sa nám tu niečo stane, vždy môžeme ísť na konzulát a požiadať, aby nás vrátili do vlasti (Karla nevedela ani o jedinom takomto prípade, ale taký bol mýtus, a keď sa mýtus opakuje, stane sa skutočnosťou).

Keď už piaty deň čakala na niekoho, koho by označila za svojho „spoločníka“, takmer si zúfala – míňala peniaze za ubytovanie v nocľahárni, a pritom mohla jednoducho prespávať v Magic Buse (tak sa oficiálne volal autobus, čo vás za sto dolárov odviezol tisícky kilometrov). Rozhodla sa vojsť do kancelárie jasnovidky, šla popri nej zakaždým, keď išla na námestie Dam. Nebolo tam nikoho, ako vždy – v septembri 1970 mali všetci paranormálne schopnosti alebo sa ich usilovali získať. Karla však bola praktická žena, a hoci aj ona každý deň meditovala a začala si rozvíjať tretie oko – neviditeľný bod medzi očami –, dovtedy stretla len nesprávnych chlapcov, hoci intuícia ju presviedčala, že sú praví.

Rozhodla sa teda, že zájde za jasnovidkou, najmä preto, lebo po nekonečnom čakaní (už prešiel takmer týždeň, celá večnosť!) uvažovala, či nepocestuje ďalej v sprievode ženy. To by mohla byť samovražda, veď budú prechádzať mnohými krajinami, kde dve osamelé ženy budú prinajmenej vzbudzovať zlý dojem a prinajhoršom, podľa slov starej mamy, ich predajú ako „biele otrokyne“ (také označenie ju vzrušovalo, ale nechcela to vyskúšať na vlastnej koži).

Jasnovidka Layla, o niečo staršia od Karly, bola odetá v bielom a na tvári mala blažený úsmev človeka, ktorý žije v spojení s vyššou bytosťou. Pozdravila ju úklonom (určite si pomyslela „konečne zarobím na dnešné nájomné“) a požiadala ju, aby si sadla. Karla poslúchla a žena ju pochválila, že si vybrala práve bod moci. Karla presviedčala samu seba, že sa jej skutočne darí otvárať tretie oko, ale podvedomie ju upozorňovalo, že jasnovidka to určite hovorí všetkým – lepšie povedané, tým nemnohým, čo ju navštívia.

To však bolo vedľajšie. Jasnovidka zapálila vonnú tyčinku („Je z Nepálu,“ poznamenala, ale Karla vedela, že ju urobili niekde nablízku – výroba vonných tyčiniek medzi hipisákmi prekvitala, rovnako ako výroba náhrdelníkov, batikovaných tričiek a nášiviek so symbolom hnutia, s kvetmi či nápisom Flower Power). Layla zobrala balíček kariet, zamiešala ich, požiadala Karlu, aby ich preložila, vybrala tri karty a začala ich vykladať tým najtradičnejším spôsobom.

Karla ju prerušila. „Pre toto som neprišla. Chcem len vedieť, či nájdem niekoho, kto by so mnou išiel tam, odkiaľ ste povedali…“ zdôraznila odkiaľ ste povedali, lebo sa chcela vyhnúť zlej karme. Keby povedala iba chcem ísť na to isté miesto, možno by skončila na jednom z predmestí Amsterdamu, kde stála továreň na výrobu vonných tyčiniek.

„… odkiaľ ste povedali, že pochádza tá vonná tyčinka.“ Layla sa usmiala, hoci vibrácie sa celkom zmenili – vnútri zúrila, lebo dievča ju prerušilo vo vážnej chvíli.

„Áno, samozrejme, že nájdete.“ Jasnovidky a veštice musia vždy povedať, čo chcú zákazníci počuť.

„A kedy?“

„Skôr ako sa skončí zajtrajší deň.“ Obe boli zaskočené.

Karla prvý raz pocítila, že tá druhá hovorí pravdu, lebo jej hlas znel pozitívne a dôrazne, akoby prichádzal z inej dimenzie. Zato Layla sa zľakla – nie vždy to prebiehalo takto, a keď k tomu prišlo, bála sa, či ju nestihne trest za to, že bez veľkých okolkov vstupuje do toho sveta, ktorý vyzeral falošne i skutočne, hoci každý večer v modlitbe zdôvodňovala svoje konanie a vysvetľovala, že na zemi nerobí nič, len dodáva ľuďom vieru v to, v čo chcú veriť.

Karla sa okamžite zdvihla z „miesta moci“, zaplatila polovičnú sadzbu a odišla, skôr ako príde človek, na ktorého čaká. „Skôr ako sa skončí zajtrajší deň,“ znelo neurčito, môže to byť aj dnes. Tak či tak, teraz už vedela, že na niekoho čaká.

Vrátila sa na svoje miesto na námestí Dam a otvorila rozčítanú knihu – tú knihu poznal len málokto, čo jej autorovi dávalo status „kultového spisovateľa“. Bol to Pán prsteňov od J. R. R. Tolkiena, kde sa hovorí o mýtických miestach, podobných ako miesto, ktoré sa chystala navštíviť. Predstierala, že nepočuje chlapcov, ktorí ju predchvíľou vyrušili prihlúplou otázkou, úbohou zámienkou na ešte úbohejší rozhovor.

Paulo a Argentínčan sa už porozprávali o všetkom možnom a teraz hľadeli na rovnú krajinu naokolo, duchom však boli niekde inde – cestovali s nimi spomienky, mená, zvedavosť a predovšetkým obrovský strach z toho, čo sa môže stať na holandskej hranici, kam prídu asi o dvadsať minút.

Paulo sa pokúšal napchať dlhé vlasy do bundy.

„Myslíš si, že tým colníkov oklameš?“ opýtal sa Argentínčan. „Sú zvyknutí na všetko, fakt na všetko.“

Paulo sa vzdal. Opýtal sa Argentínčana, či sa nebojí.

„Samozrejme, že sa bojím. Najmä preto, lebo už mám dve vstupné pečiatky do Holandska. Bude im podozrivé, že tam chodím často. A to by mohlo čosi naznačovať…“

Že pašuje drogy. Ale pokiaľ Paulo vedel, v Holandsku sú drogy voľne dostupné. „Jasné, že nie. Opiáty sú prísne zakázané. To isté platí o kokaíne. Samozrejme, LSD sa nedá ustriehnuť, stačí do zmesi namočiť stránku knihy či kúsok látky a potom postrihať a kúsky predať. Ale za všetko, čo vedia nájsť, sa môžeš dostať do basy.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž