Abi Elphinstone

THE SHADOWKEEPER

Copyright © 2016 Abi Elphinstone

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB, A CBS Company

All rights reserved. No part of this book may be reproduced

or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical,

including photocopying, recording or by any information storage

and retrieval system without permission in writing from the Publisher.

Cover design © Simon & Schuster UK

Cover and interior map illustrations © by Thomas Flintham 2016

Translation © 2018 by Mária Stanková

Poetry translation © 2018 by Jana Kantorová-Báliková

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom – elektronicky, mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak – bez predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka autorských práv.

Z anglického originálu The Shadowkeeper (Simon & Schuster UK Ltd)

preložila Mária Stanková.

Verše preložila Jana Kantorová-Báliková.

Redigovala Tatiana Žáryová.

Obálku podľa originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s. – Stonožka, Bratislava v roku 2018 ako svoju 1334. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6599-8

Mame, otcovi, Willovi, Tomovi a Charis za vašu vernosť a lásku ku kmeňu

PAPRAĎOLES

Prológ

Krivá jaskyňa

More je dnes pokojné, rozťahaná temnota sa prevaľuje sem a tam. Kĺže sa po plážach a naráža o steny prístavu. Ale ďalej po pobreží, tam, kde sa skaly trhajú a v kusoch padajú do vody, vyčnievajúc z nej ako rozsypané rozbité náhrobné kamene, je morský prúd silnejší. Hýbe sa tam celou svojou silou, vzdúva sa a víri, naráža a duní. Je to miesto, na ktoré zájde len zopár odvážlivcov, no v takej temnej noci, ako je táto, nikto.

A napriek tomu je tam svetlo, ktoré sa hýbe medzi kusmi ostrých skál. Je to lampáš pripevnený na člne s veslami, ktorý si razí cestu cez vzdúvanie, klesanie a narážanie vĺn. Cez oblaky sa na okamih prederie mesačný svit, rozsype po mori striebro a potom zmizne. Lampáš však stále svieti, osvetľuje masku z hadej kože, ktorú má postava v člne. Má plášť s kapucňou vytiahnutou na hlavu a hýbe sa len jej jazyk – je rozdvojený a svižne sa jej zvŕta v ústach. Ruky má zložené v lone – nevesluje, aby čln napredoval. Ten sa hýbe sám od seba, k medzere v útese ho ťahá kúzlo.

Čln sa prešmykne medzi poslednými skalami a zmizne vnútri. Priechod vo vode je pokojný, čierna hadia pokožka sa ocitla pod skalnou klenbou. Čln sa kĺže po povrchu, stáča sa do tieňov, potom s ťuknutím zastane, keď narazí o kovovú mrežu chrániacu vstup do priechodu. Postava si zhodí kapucňu, jazyk jej vylieza z úst a prehovorí.

„Ten, kto vstúpil do Krivej jaskyne, je Abrakajazyk. Prišiel som k tebe, na tvoj príkaz, Drakohryz.“

Z Abrakajazykových úst vychádza syčanie, prelamuje ticho, potom sa ozve škrípavý hluk ako ťahanie reťaze a mreža sa zdvihne. Čln pod ňou prejde do širšej jaskyne a Abrakajazyk vystúpi na pláž pokrytú kosťami. Pozerá sa na sklené fľaše a kovové klietky usporiadané na skalných terasách obklopujúcich pláž. Lesknú sa vo svetle jeho lampáša a každá z nich obsahuje časti zvieracích tiel: molie krídla, líščie zuby, sovie pazúry, netopierie čeľuste… Abrakajazyk sa usmeje a otočí sa ku kotlu, ktorý stojí uprostred pláže. Vnútri kotla nastane zelený výbuch, z tieňov sa vynorí postava v plášti a za zvukov pukania kostí šklbe krídla z mŕtvej mole.

Abrakajazyk skloní svoju masku. „Zdravím ťa, Drahohryz.“

Plášť druhej osoby skĺzne na zem a tam, kde by mala mať plecia, sa vzpínajú dve obrovské čierne krídla, dvíhajúce sa ako ohnuté plachty. „Smrtihlav a Hlavybôľ zlyhali.“ Jej hlas je plný hnevu. „To dieťa a šelma sú ešte vždy nažive!“

Abrakajazyk stuhne. „To dievča s divou mačkou porazilo dve masky tieňov?“

Maska z dreveného uhlia je pokojná, no havranie vlasy okolo nej divo vlajú. „Za pomoci svojich priateľov.“ Abrakajazyk pokrúti hlavou. „Smrtihlav ju predsa držal v jaskyni v lese – mal vytrénované psy, aby ju sledovali – a Hlavybôľ uvaril jed, aby sa uistil, že to neprežije.“

„To nestačilo.“ Postava mykla krídlami. „To dieťa našlo prvý amulet a využilo jeho moc na zničenie oboch, aj Smrtihlava, aj Hlavybôľa. Udialo sa to pred mojimi očami, nezostalo mi v tej chvíli nič iné, len odletieť. Musíme zabiť dievča aj divú mačku skôr, než nájdu druhý amulet. Len tak dokážeme zničiť starú mágiu a kúzlami pomôcť zlu získať svoje miesto.“

Postava s maskou kráča smerom ku kotlu, žilnaté krídla ťahá po rozhádzaných kostiach. Abrakajazyk ju nasleduje. Dve masky tieňov stoja niekoľko minút v tichu a sledujú zelenú tekutinu bublajúcu v kotle.

„Musíš zavolať duchov z podsvetia,“ povie postava s maskou z dreveného uhlia. „Využi ich na to, aby poriadne otriasli starou mágiou.“ Uchopí sklenú nádobu a prisype do kotla po troche sovieho pazúra. Tekutina zasyčí a z kotla stúpa zelený dym. „Privolám nočné tvory, tým Molly Pecksniffová a jej divá mačka neuniknú.“

Nastala chvíľa ticha.

„Nik neunikne kliatbe strážcu tieňov.“

Abrakajazyk prikývne, jeho hadia maska sa zaleskne, potom sa pozerá, ako Drakohryz odtrháva ostene zo sovieho pera a necháva ich padať do kotla. Tekutina vrie, absorbuje do seba zlomené pero, potom pazúr vyletí cez jej hladinu a než ticho spadne späť, rozvíri vzduch.

Strážca tieňov sa usmieva, pretože v kotle sa pripravuje niečo ohavné…

Prvá kapitola

Návštevníci v Zátoke

Ako prvý to počul Gryff. Zvuk, ktorý do Zátoky nepatrí – náhly, škrípavý, ako keď sa trhá papier. Zdvihol zrak zo skál, kde oddychoval, nastražil uši, pomykal fúzmi. Ostatní ten hluk nepočuli, ale sluchu divej mačky nič neunikne. Gryff sa pozorne poobzeral po vysokých sivých skalách, ktoré lemovali pláž a uzatvárali ju do odľahlého zálivu.

Všetko vyzeralo byť v poriadku. Čajky naďalej škriekali z vyčnievajúcich skalných útesov a chumáčov trávy, pláž bola opustená a za ňou sa až po horizont rozprestieralo more lesknúce sa v slnku skorého rána. Gryff sa zakrádal medzi jazerami, ďalej od jaskyne, než zoskočil dole na piesok.

Potom sa hluk ozval znovu, rozochvel vzduch, ako keď roztrhnete kus papiera na polovice. Teraz to bolo hlasnejšie, bližšie a ozvena toho hluku zostala visieť v Zátoke. Kŕdeľ čajok na najvyššom brale vzlietol k nebu, biele oblúky sa vznášali nad morom. Akoby ich ťahali neviditeľné šnúrky, ostatné čajky ich nasledovali a záliv bez nich zostal tichý a sivý. Iba tráva a trávnička prímorská sa ohýbali vo vetre.

Gryff sa nehybne pozeral, vyčkával. A potom sa mu zježila srsť. Na zemi pred trsom trávy bol tieň – niečo tmavé sa hýbalo medzi skalami. Potom to zmizlo, stratilo sa to v útesovcoch a papradí, ktoré sa rozpínali na jednej strane útesu a čiastočne zakrývali chodník kľukatiaci sa v piesku. Ale vzduch bol niečím iný, akoby sa v každej chvíli mohol rozletieť na márne kúsky. Gryffove svaly stuhli.

Naberajúc rýchlosť bežal po pláži, prebehol okolo príbytku z očisteného naplaveného dreva, okolo obitého člnu, smerom ku skalám na druhej strane Zátoky, ktoré prechádzali do mora a uzatvárali ju pred zvyškom pobrežia.

Na najvzdialenejšej skale stálo dievča s dlhými pomotanými vlasmi čiernymi ako koniec havranieho krídla. Natiahla sa a vietor jej hučal v ušiach, prefukoval cez staré plavky, ktoré mala oblečené, a cinkal príveskom dvoch zaťatých pästí spojených v zápästí, ktorý visel na retiazke okolo jej krku.

„To nezvládneš,“ povedal chlapec, ktorý plával vo vode tesne za skalami. „Pošmykneš sa a rozbiješ si hlavu.“ Trs morských rias sa mu omotal okolo odstávajúceho ucha. Striasol ho a otočil sa k chlapcovi v mori za ním.

„Alfie, povedz jej to. Je blázon, že to chce skúsiť!“ Alfie sa zamračil proti slnku, okolo krku mu poletoval jeho talizman – sojčie pierko. „Sid má pravdu, Moll. Jednoducho sa posuň a skoč tak ako my, z tohto pofľakovania sa je nám akurát zima.“

Moll pokrčila nosom a pošuchla sa k okraju skaly. More plesklo o žulovú skalu, než sa spenilo nad kuželnatkami a ošpliechalo jej členok. Pozrela sa na Alfieho a Siddyho a skúsila nadvihnúť jedno obočie, aby ukázala, že to myslí vážne – ale keď sa jej pokrčili obe, zamračila sa. Siddy prevrátil očami. „Nečakaj, že niekto príde a bude ťa opatrovať, keď sa vrátiš do jaskyne s odreninami a modrinami. Mooshie je ešte nahnevaná, že sme jej dali do spacej siete morské riasy.“

Ako žena Duba, hlavy tábora, mala Mooshie na starosti varenie a liečenie, všetkým bola akoby mamou. Nebolo múdre ju provokovať riasami, Moll to vedela, ale bolo to nutné. Pretože podľa Moll Mooshie urazila kmeň – tajný spolok Moll, Gryffa, Siddyho a Alfieho, ktorý sa snažil porušovať pravidlá a robiť neplechu.

Moll mykla plecom. „Mooshie si mala poradiť a nie nútiť nás jesť morské slimáky – nie je prekvapením, že kmeň sa proti tomu vzpieral. Povedala by som, že môže byť rada, že sme ju potrestali len morskými riasami. Keby som mala viac času, boli by to úhory.“ Našla si miesto na skale, potom sa pozrela dole a usmiala sa. „Sledujte ma a učte sa, chalani. Toto je presne druh správania, aký v kmeni potrebujeme vídať častejšie.“

Alfie, teraz napoly uchvátený, si otrel vodu zo svojich plavých vlasov a vykopol nohy tak, že ho voda nadnášala na chrbte. „Nie je možné, aby si pred dopadom spravila kotúľ. Tvoje posledné štyri skoky boli na brucho.“

Na poslednú chvíľu sa Moll pomodlila k morským duchom, aby ju ochránili pred nebezpečným dopadom. Potom sa sklonila. Kútikom oka zazrela Gryffa náhliť sa popri skalách smerom k nim, ale bez toho, aby sa nad tým zamyslela, zovrela svoj talizman pre šťastie a hodila sa do vzduchu. Kotúľ, ktorý mal nasledovať, sa neudial. Namiesto toho sa Molline nohy doudierali v nevšedných uhloch, rukami mávala ako postrelený vták a prvé, čo sa jej dotklo s morom, bolo brucho. A keď Mollina koža narazila o vodu, ozvalo sa mocné pľasknutie, najhlasnejšie zo všetkých.

Vynorila sa zamračená, s vlasmi prilepenými na tvári, potom dvihla dlaň, pripravená prijať Siddyho a Alfieho urážky. Ale tie neprišli.

Cez vlny sa k nim donieslo Gryffovo zavrčanie.

„Vrrrrrrrrrrrr.“

Moll, Siddy a Alfie sa mu pozreli do žltozelených očí. Potom to tiež začuli: hluk zo skál, ktorý sa usádzal vo vzduchu, ako dookola trhaný hodváb. No pri skalách sa nič nehýbalo – bola to len stena z neusporiadaných kameňov a kríkov, ktoré im to civenie opätovali.

„Čo – čo to bolo?“ spýtal sa Siddy.

More okolo Moll zrazu ochladlo a ona sa zahľadela na skaly. „Neviem, ale neznie to dobre. Mali by sme sa vrátiť do jaskyne a…“

„Čajky,“ prerušil ju Alfie. „Všetky sú preč…“

„A – a útesovce,“ vyjachtal Siddy, odhŕňajúc si vlasy z tváre. Napínal zrak smerom k skalám. „Všetky uschli!“ Moll párkrát zažmurkala. Siddy mal pravdu. Útesovce, kríky, ktoré lemovali cestu po pobreží útesu, už neboli zelené a nemali žiarivo žlté kvety: boli holé, mŕtvolne sivohnedé ako trsy hrdzavých drôtov. Moll až myklo. Mooshie ju učila o rastlinách, bylinkách a trávach v zálive a o tom, ako sa menia počas ročných období. No ani jedna rastlina nezhodí svoje kvety a listy takto rýchlo – a útesovec na jeseň neopadáva. Niečo nebolo v poriadku.

Potom sa pobrežie začalo hýbať. Húf čiernych tvarov sa zakrádal spoza skál a zoschnutých kríkov útesovcov, rozliezal sa po útese ako rozliaty atrament. Tvory na seba volali nízkym, spevavým húkaním.

„Sovy za bieleho dňa?“ zašepkala Moll neveriacky.

„Desiatky sov… a sú čierne!“

Gryff sa naježil. Molline ramená stuhli. Vedela, že je to zlé znamenie, keď takú sovu zbadá; každý cigán to vedel. Pohľadom hľadala na kameňoch svoj prak a potom si uvedomila, že ho nechala v jaskyni.

Vtáky vyleteli spoza skál do vzduchu ako jeden, hmýrili sa spolu v jednom tmavom kŕdli, než zaleteli ku skalám čnejúcim do mora.

Moll, Sidy a Alfie sa rozbehli preč zo Zátoky.

A sovy prilietavali bližšie, zrazu boli na dvadsať metrov od nich, vyzerali ako čierny závoj nad morom a hlasno škriekali. Boli väčšie ako normálne sovy a ich obrovské krídla nad šupinatými nohami sa napínali smerom k deťom. Stále sa približovali a Moll hlboko vzdychla, keď sa im zhromaždili nad hlavami ako pulzujúci oblak. Potom sa ako čierny blesk zniesli dole so žltými očami upretými na Gryffa.

„Pozor, Gryff!“ zakričala Moll.

Jedna sova roztiahla svoje pazúry ostré ako žiletky a Gryff odskočil, tesne sa im vyhol. Škrekot zhora sa chvel vo vetre, ale sova sa hnala ďalej, narazila do uteráka na skalách a vytrhla kus látky. Vták krúžil smerom hore, aby sa pridal k ostatným.

„Skoč, Gryff!“ zreval Siddy.

„Ale – on sa vody bojí!“ zvolala Moll.

Z neba útočila sova za sovou. Gryff skákal po skalách, vrčal a prskal, len o chĺpok sa im vyhýbal. Znovu sa zvrtli hore, ako čierne škvrny zakrývali slnko, navzájom sa privolávali strašidelným húkaním.

„Utekaj, Gryff!“ zakričala Moll. „Predbehni ich na pláži… “

Sova obrátila svoju okrúhlu tvár dokola, žlté oči uprela priamo na Moll, potom smerovala dole, rovno na ňu. Moll si čupla pod hladinu a Gryff bez akéhokoľvek zaváhania zoskočil zo skál a hodil sa do mora za ňou.

Pod hladinou more tlmilo sovie húkanie, ale Moll sa aj tak ponárala hlbšie, ďalej od pazúrov, ktoré škrabali po hladine. Gryff sa driapal vodou za ňou, zanechával za sebou bublinky. Keď vycítila prítomnosť divej mačky, Moll sa otočila, zadržala dych a otvorila oči. Srdce jej poskočilo. Gryff mal predbehnúť sovy na pláži, Moll vedela, akú rýchlosť dokáže vyvinúť. On ju však nasledoval – tak ako vždy – do hlbokého neznáma. Plávali spolu, ťahali sa vodou za Alfiem a Siddym.

No nad hladinou ich prenasledovali temné stvorenia. Moll sa načiahla za Siddym a Alfiem, oči mala vypúlené a jej hruď bola pripravená explodovať, keby sa nenadýchla. Alfie ukázal hore a Siddy s Moll obaja prikývli, museli čeliť sovám, aby sa mohli nadýchnuť.

Odkopli sa, prsty naťahovali smerom k perlivej hladine, ale vo chvíli, keď sa dostali nad vodu, začuli už známy zvuk. Sovy škriekali a kŕdeľ sa uvoľnil, zlietaval smerom ku Gryffovi a k deťom. Rýchlo sa zhlboka nadýchli, ponorili sa pod hladinu a ťahali sa vodou dole.

More bolo teraz tmavšie a hlbšie a pieskové dno sa im strácalo z dohľadu. Malá ryba sa vzďaľovala, ponárala sa do hĺbok, ale deti aj tak plávali zo všetkých síl, späť k bezpečiu jaskyne na vzdialenej strane Zátoky. Moll sa pozrela na Gryffa vedľa seba. Jeho sivo-čierny pásikavý kožuch sa hýbal vo vode, labami mával tak rýchlo, ako to išlo. Žmurkla naň, v hlave jej hučalo, keď sa jej z pľúc vydral posledný vzduch. Ešte jeden nádych a myslím, že sme to zvládli, Gryff.

Moll sa náhlila hore, vynorila sa vedľa ostatných a lačne lapala po vzduchu. Sovie húkanie jej trhalo uši. Potom všetky vtáky zaútočili naraz. Moll zachytila žltý pohľad očí jednej sovy, zbadala jej pazúry rozťahujúce sa smerom k jej tvári, a tak sa znovu ponorila pod hladinu. Spravila len jeden záber, keď začula krik, a hoci ho tlmila voda, vedela, komu patrí. Otočila sa späť k povrchu a zbadala Gryffa, ako sa oháňa pazúrmi. Vrážal nimi do útočiacich sovích pazúrov a krídel. Alfie sa snažil stiahnuť Siddyho pod vlny, ale Siddy kašľal na vode, tvár mal znetvorenú od bolesti pri pohľade na krvavú ranu na predlaktí.

„Stiahni ho dole!“ zakričala Moll na Alfieho, predierajúc sa vodou k chlapcom. „Ešte pár záberov a sme tam!“ Spoločne stiahli Siddyho pod hladinu, kým sa Gryff divoko vrhal na každú sovu, ktorá sa k nemu priblížila. A zrazu boli všetci znovu pod vodou, Moll a Alfie ťahali Siddyho dole. Hukot sov slabol, keď sa im piesočné morské dno znovu priblížilo na dohľad. Trsy morských rias sa vlnili pod nimi a deti silnejšie zaberali nohami, podráždenými očami hľadali skaly, ktoré chránili jaskyňu tábora.

Potrebovali už iba niekoľko metrov, aby sa pred nimi zjavili balvany pokryté fúzonôžkami. Krab vyliezol z tmavej diery, ktorá bola meter široká, a zamieril priamo k morskej hladine. Potom, keď Alfie s Moll ťahali Siddyho ďalej, prekĺzol pod morské riasy. Jemne sa čeriaca voda ho vnášala do diery a Alfie, Moll a Gryff ho jeden za druhým nasledovali. Moll cítila, ako z nej vychádza posledný výdych, keď plávali do tunela, a potom o chvíľočku neskôr sa nad nimi pootvorili skaly.

Hlavy detí sa vynorili nad hladinou, vykašliavali vodu a nasávali vzduch do pľúc. Tmavá vlhká skala sa klenula nad nimi a voda špliechala o tunel, vytekala s hlasným hlukom, keď sa príliv vracal. Sovy ich nenasledovali, toto bolo miesto, ktoré poznali len Dubovi cigáni.

Siddy sa pozrel na svoju ruku a vzdychol.

„Rýchlo,“ dychčal Alfie. Otočil sa k Moll: „Vezmi ho dovnútra.“

Tlačili Siddyho ďalej cez tunel. Moll kolenami narazila do kameňov pod sebou a poškrabali jej kožu, potom sa tunel stáčal doľava, chvíľu na pevnine a pred dlhými vrúbkovanými kameňmi nad nimi sa rozširoval, celkom sa otvoril a odhalil obrovskú jaskyňu.

Jaskyňu nazývali Malé diery a teraz sa rozprestierala pred nimi, jej kamenná klenba sa týčila v sivej a striebornej farbe vysoko nad pieskovým dnom. Na každom kameni, ktorý trčal z bokov jaskyne, bola polica s horiacimi sviečkami, suché citrónové šupky na pálenie, črepy zrkadiel a klince z konských podkov, ktoré cigáni mali porozkladané na rímsach a v prasklinách ako talizmany pre šťastie. Uprostred jaskyne horel oheň, dym sa stáčal hore, presakoval cez neviditeľné praskliny. Základňou cigánov bola dva týždne, odkedy Dub opustil svojho syna, Filipa, aby oslobodil a ochránil ostatných cigánov v Starolese a menšia skupina sa oddelila, aby sa skryla pred maskami tieňov.

Tu, v Malých dierach, Popoluška Bullová, veštica tábora, učila kmeň o morských duchoch a vodných príšerách, ktoré striehli za Zátokou – o vodníkoch, sirénach a vodných duchoch. Mooshie im ukázala, ako nabodnúť makrelu, konzervovať raky a variť morské riasy, a vysvetlila im, ktoré bylinky môžu využiť a ktorým sa treba vyhýbať: žihľava je dobrá na čaj, ale mak z polí nad skalami vás vyčerpá. A Dub im ukázal, kde sú najsilnejšie prúdy v Zátoke a najlepšie miesta na potápanie.

Kmeňu sa v Zátoke darilo – more bolo niečo nové a bolo plné dobrodružstiev – a Moll takmer dokázala zabudnúť, že v lese len pred mesiacom ju a Gryffa lovili masky tieňov pomocou psov, jedu a ohňa. No teraz bola ich hrozba nepochybne reálna.

Zadýchaní Alfie a Moll ťahali Siddyho na kamenistú terasu, ktorá viedla z tunela do jaskyne. Gryff sa na ňu vyškriabal za nimi, s ostražitým pohľadom hľadal pomoc. Moll, z ktorej stekala voda, sa postavila pred sadu doma vyrobených rybárskych prútov – ich lanká boli upletené zo žihľavového vlákna – a skočila dole do jaskyne. Siddy si rozhýbal ruku a zakňučal. Moll sa pozrela na plachty zavesené za farebné stužky v štyroch výklenkoch na vzdialenom konci jaskyne.

„Mooshie!“ zakričala.

Z výklenku vyzrela okrúhla ženská tvár: dve líca s jamkami orámované fialovou šatkou a žiarivou brošňou na golieri košele. Zamračená dvihla utierku rukou s prsteňmi a pohrozila smerom k ohňu. „Zdá sa mi, že som vám povedala, aby ste používali vchod z pláže, tieto tunely sú nebezpečné! Vy…“ Jej slová sa stratili v tichu, keď zbadala Siddyho. Pribehla bližšie, pestrofarebné spodničky jej viali okolo členkov. „Čo sa stalo?“ spýtala sa a tvár jej náhle zbledla.

Moll sa pozrela späť k tunelu. „Myslím si, že Drakohryz je nazad.“

Druhá kapitola

V Malých dierach

Mooshie si kľakla k Siddymu pri ohni, prikladala mu na ruku obklad, ktorý vytvorila z listov čistca lesného zaviazaných vo vlhkej látke.

„Bude v poriadku?“ spýtal sa Alfie. Posadil sa na stoličku vyrezanú z naplaveného dreva, potom sa načiahol po deku a prikryl sa ňou.

Mooshie prikývla, ale nedvihla zrak od toho, čo robila, liečenie si vyžadovalo plné sústredenie. Moll stála pri ohni, nechávala jeho žiar prenikať jej do kostí a zrazu sa cítila šťastná, že je medzi vecami, ktoré Mooshie vyrábala, aby ich predávala v Zapadákove, rybárskej dedinke vzdialenej niekoľko míľ ďalej na pobreží: klietky na homáre vyrobené z liesky zviazanej zvyškami lán a šnúrok a drevené kvety vyrezávané staršími.

„Aaaaa,“ zastonal Siddy, keď Mooshie silnejšie pritlačila obklad.

Moll si hrýzla do pery a sledovala, ako sa Gryff zakráda hlbšie do jaskyne, preč od ľudí. Zastavil sa pred

výklenkami, otriasol zo srsti morskú vodu, potom zaprskal, keď sa mu kvapka dostala do papule. Moll sa za ním rozbehla.

„Ďakujem, že si tam za mnou skočil,“ zašepkala.

„A že si odháňal sovy od Sida.“

Gryff zavrčal, potom vypľul ešte zvyšok morskej vody na piesok. Moll sa usmiala a prešla mu rukou po chrbte. Nemusela sa zohnúť, aby sa dotkla svojej divej mačky – on bol veľký a ona istotne najmenšia v Dubovom tábore – ale Gryff si vybral Moll ako malé dieťa a odvtedy bol s ňou. Opustil severskú divočinu, aby jej pomohol bojovať proti maskám tieňov, dovolil jej – a len jej –, aby sa ho prvýkrát dotkla iba asi pred mesiacom, a nikdy ju nezradil. A aj tak nebol Gryff nijaký domáci miláčik. Bol tajnostkársky, často samotár a keď sa Moll naňho pozrela, cítila jeho divokosť a tušila neskrotnú odvahu, ktorá v ňom horela.

Obzrela sa, aby sa uistila, že ju Mooshie nepočuje.

„Odložila som ti kúsok tresky, čo sme si piekli na raňajky,“ povedala mu. „Je v našom výklenku.“

Gryff pokrčil nosom, zaňuchal a odkráčal do najvzdialenejšieho kúta jaskyne.

Malé diery mali tvar obrovskej ruky. Štyri úzke výklenky na konci, ako velikánske prsty, v ktorých spali cigáni vo vysoko uviazaných hojdacích sieťach a s patchworkovými dekami, vankúšmi a poduškami. Hlavná jaskyňa bola ako obrovská dlaň, v tej varili pri ohni a jedávali; a tunel vedúci do jaskyne, ako dlhý ohnutý palec, bol vstupný bod, ktorý kmeň objavil, keď Moll a Siddy hádzali Alfieho do vody ako poslednú časť prijatia do kmeňa. Ale jediné miesto, kam Gryff chodil, keď bol vnútri Malých dier, bol Mollin výklenok – prechádzal sa v ňom hore-dole, aby sa uistil, že je Moll v bezpečí, alebo tam žral zvyšky jedla, ktoré pre neho ukradla.

Moll podišla späť k ohňu, ktorého plamene tancovali po stenách jaskyne. Alfie držal obväzy na Siddyho ruke, kým sa Mooshie vybrala k tunelu, kde boli poukladané tucty zaváracích pohárov plných byliniek.

Moll si popoťahovala plavky. „Veľmi ma to mrzí, Sid. Malo sa to stať mne – nie tebe.“

Siddy sa snažil usmiať sa, ale bola to viac grimasa a Moll bolo napokon ešte horšie.

Alfie sa na ňu pozrel. „Nie je to tvoja chyba, Moll. To všetci vieme.“

Moll si sadla na stoličku s nechtami zarytými do dlaní.

„Je vo mne toľko hnevu, že by som dokázala poraziť armádu alebo – alebo prekopať horu.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prológ Krivá jaskyňa

Prvá kapitola Návštevníci v Zátoke

Druhá kapitola V Malých dierach