Text © 2018 by Andrea Coddington

Jacket design © 2018 by Barbara Baloghová

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-6515-8

Hovoríš si, nikdy nebudem tá druhá,

do okamihu, kým sa ňou staneš.

A potom už ani nevieš, kto vlastne si…

PROLÓG

V Prahe som mala celý deň pre seba. Pre istotu som prišla večerným vlakom, ubytovala sa v hoteli Mosaic House. Vybrali sme si ho ako prvý, keď sme robili prvú akciu pre nového českého klienta.

Do otcovho bytu sa mi nechcelo ísť, hoci odkedy odišiel do Angoly, mala som od neho kľúče…

Kaviarňou La Loca sa šírila výrazná vôňa kávy. Vychutnávala som si ju rovnako ako zaujímavú zbierku ľudí naokolo.

Všetci sme lovci zážitkov. Prestala som súťažiť, či je ten môj silnejší, výnimočnejší, a mala som obyčajnú chuť žiť. Smiať sa, lietať, chodiť do kina, nenapchávať sa počas celého filmu pukancami, iba sedieť, vnímať a sledovať niečí osud na veľkom plátne. S ním plakať, s ním sa smiať, spolu s ním žiť a milovať.

A hlavne sa inšpirovať, aby som všetko ešte stihla zažiť, lebo čas plynie. Sekundu za sekundou si odkrajuje z hodín a dní nášho bytia. Od počiatku všetci kráčame dopredu a finále je jasné. Čas…

Môžeme sa naň spoľahnúť všetci rovnako bez rozdielu rasy, miesta, priestoru, miery radosti, keď letí ako blázon, či utrpenia, keď sa pre zmenu ťahá ako sopeľ.

A ešte na osud.

Osud sa s nami hrá. Zamotáva, mixuje, hladká nás, je k nám blahosklonný, ubližuje, dáva nám nádej a niekedy robí zázraky. K niekomu je miernejší, navonok sa zdá, že mu doprial pokojný život, k inému je štedrejší, k ďalšiemu zlý…

Pri mne sa doslova vyšantil. Čo je dobre, lebo potrebujem svoju dávku adrenalínu a drámy. Zvládam s ním lásku i nenávisť, pády i zotavenia, viem si ich vysvetliť a mám poslanie, lebo sama som dostala šancu.

A budúcnosť? Aká je? Neistá. Vždy bola neistá. Zmena príde zakaždým nečakane. Zastihne nás nepripravených. Prepleskne. Zrazí na kolená. Šokuje.

Pozviechame sa? Prispôsobíme. Zmeníme, zregenerujeme, poučíme…

Vždy ide len o okamih, ktorý mení osudy. Z tých okamihov sa skladá život.

OKAMIH NÁHODY

Ako sa z Jasnej nestala Úžasná

„Ty, Dori, a nechceš už nejakého frajera?“ spýtala sa ma Simona nečakane.

Do tej chvíle sme sa o chalanoch vôbec nebavili, ale jednou zo špecialít mojej sestry – v tom naozaj vynikala – bolo z ničoho nič zmeniť tému. Okolo nás práve prešiel hlúčik talianskych adonisov, vyzývavo sa na nich pozerala, veľavýznamne žmurkala a drgla do mňa, až mi kvaplo zo zmrzliny rovno do stredu trička. Tričko bolo biele, zmrzlina čokoládová.

Smiali sa inak, ako sa smejú ľudia v Bratislave – hlučne, slobodne, tak frajersky.

Boli sme na krátkom výlete vo Florencii. Dostala som ho ako darček od svojej staršej sestry začiatkom leta, po úspešnom ukončení prvého ročníka na práve. Zabezpečila letenky priamo z Viedne, nádherne zariadený hotel The Moon v centre s výhľadom na majestátne Duomo, vybavila ho so zľavou, urobila detailný itinerár každého dňa, kúpila lístky do galérií, aby sme nič dôležité nezmeškali a aj si užili. Počasie nám koncom júna vyšlo rozprávkovo, mesto ešte nebolo preplnené prázdninujúcimi rodinami s deťmi, skôr ho brázdili dospelí americkí turisti. Florenciu, Rím a Paríž považujú za tri miesta na mape Európy, ktoré treba aspoň raz v živote vidieť.

Simona mala pred svadbou. Nebola nervózna, lebo v jej živote sa manželskou zmluvou – okrem potvrdených istôt – nič nezmení. S Dušanom boli zasnúbení čosi vyše roka, bývali spolu v jeho dome na západnej strane hradného kopca neďaleko Bôrika. Moja sestra sa dokonale prispôsobila luxusnému životnému štýlu, ktorý jej o osemnásť rokov starší zabezpečený partner ponúkal. Nechystala rozlúčku so slobodou, veľa priateliek nemala, aj svadbu plánovali menšiu. Všetko bolo pripravené, babka mala nachystaný krásny nový kostým, nevestine šaty sa šili na mieru, hostinu, svadobný stan a celú parádu zabezpečovala agentúra. Jediným kamienkom úrazu v Siminom dokonalom obraze bol fakt, že ja som nemala družbu.

Lebo, kurník šopa, to bude hanba!

Môj spolužiak Edo, s ktorým som tancovala na diskotékach, flákala sa po kaviarňach, učila sa na skúšky, bol pripravený nenechať ma v štichu, naši však chceli viac. Edo bol iba kamarát.

Simonu moje panenstvo v dvadsiatke trápilo viac než mňa, na čom sa Edo výborne bavil, pripravený ponúknuť mi pomoc aj v preklenutí bariéry v intímnej sfére. Na niečo podobné ma však mal naozaj rád…

Na Právnickú fakultu UK ma prijali na úprimnú radosť našej babky. Dúfala, že budem pokračovať v jej šľapajach, zabezpečím sa, urobím kariéru, budem mať meno a priestrannú kanceláriu, každý deň do nej docupitám v lodičkách a dobyjem svet. Veď ktorá milujúca babka by si takto nepredstavovala budúcnosť svojej nádhernej, talentovanej, úžasnej vnučky? Pri mne a Simone babka jemnela, jej starostlivosť bola dokonalá, múdrosť veľká. Nevrhala som sa do žiadnych dobrodružstiev, bola som úspešná študentka, vždy dobre oblečená, mladá, pochabá, v krúžku prevládal názor, že pekná, podľa babky trochu drzá a podľa kamošiek namyslená, z klasicko-neklasickej bratislavskej rodiny. Vyrastala som s mamou učiteľkou, babkou vdovou a so sestrou o deväť rokov staršou bez otca, lebo naši sa rozviedli, keď som bola ešte malá.

Mužský vzor som nemala, ale tisíc vysnívaných ideálov áno. Babka presne vedela, aký by ten pravý mal byť.

Žila som vo zvláštnom vzťahovom vzduchoprázdne a čakala som, kedy príde zlom. Nehovorím, že sa dialo niečo zlé, skôr sa nedialo nič. Tak som tápala a čakala na ozajstnú, filmovú lásku. Aj Edo povedal, že na toho pravého nikdy nie je príliš neskoro ani príliš skoro.

Vzrušené debaty o politike mi boli ukradnuté, národné hokejové mužstvo tiež, veľmi som sa nešminkovala a pri intímnych historkách mojich kamošiek som od údivu otvárala ústa.

Z ponúkaných príležitostí sa mi nepáčil ani jeden chlapec. Mala som na výber zo všetkého, čo sa v našej celoplošnej sivote urodilo. Chceli ma nagélovaní uličníci v bielych rifliach s prievanom v peňaženkách, feťáci z podchodov, keď mali svetlú chvíľku a žiadalo sa im baby viac ako drogy, bifľoši zo školy, ktorí neskôr skončili na dobrých flekoch a stúpali po kariérnom rebríčku v podstate vysoko – k domu v bratislavskom satelite, manželke večne na materskej a hodinám, ktoré denne trávili za volantom v čoraz katastrofálnejších zápchach –, veksláci spred Kyjeva, prečo nie, aj tí, ktorí do hlavného mesta húfne prichádzali cez polia, bývali v internátoch, v podnájmoch a mali všakovaké prízvuky.

„Chcem,“ odpovedala som sestre priamo, keď som si prstom utrela zmrzlinovú škvrnu.

„A… prečo ho ešte nemáš? Myslíš, že pod florentskými freskami a pri Dávidovi sa nejaký nájde?“

„Preto si ma sem vytiahla?“

„Proti by som nebola.“

„Nikto sa mi nepáči.“

„Veľmi vyberáš.“

„Sama si stretla Dušana len pred rokom.“

„Áno, ale nebol môj prvý a v tvojom veku som už mala čo-to za sebou. Už by si sa mala prestať hrať na netýkavku.“

„Na nič sa nehrám.“

„Zbaľ nejakého Taliana. Oni sú iná káva. Len tak, flirtuj. Vysielaj do sveta aspoň nejaké signály – že si single, voľná a hlavne, že chceš.“

„Simi, veríš v Boha?“

„Čo ja viem.“

„No, ale veríš, že hore, v nebi, niekto alebo niečo je?“

„Neviem, do kostola sme nikdy nechodili, nemám k viere vzťah. Prečo?“

„Ja hej. Minule som sa s ním rozprávala.“

„S Bohom?“

„Prisnil sa mi.“

„A…?“

„Bojím sa, že sa nikdy nezaľúbim ako ty a ostatné baby. Čím dlhšie som bez frajera, tým viac si myslím, že chyba je vo mne.“

„Si hrozná naivka. Nemusí byť hneď prvý pánom dokonalým. So sexom ti nik nepomôže, len ty sama. Treba sa iba odhodlať. Normálka, s niekým pôjdeš von a potom sa všetko ukáže. Už nemusíš čakať, máš dvadsať.“

„Stále chodíme von. Naši chalani sa mi zdajú nudní, tuctoví. Všetci sú ako cez kopirák. Nikto nevytŕča z davu. Také, že keď ho stretneš, jednoducho vieš, sa mi ešte neprihodilo.“

„S Edom chodíš von?“

„No.“

„No a práve! On je kameňom úrazu, lebo všetci si myslia, že je tvoj frajer.“

„Edo? To určite!“ zasmiala som sa.

„Veru určite. Odpovedal ti Boh?“ opýtala sa Simona posmešne.

„Zavrela som oči a celkom presne som ho videla.“

„Koho? Boha?“

„Nie.“

„Tak koho?“

„No toho môjho, čo na mňa čaká…“

Simona prevrátila oči, nudila som ju. Mysľou už bola v hoteli, pripravovala sa na večer. Sedeli sme na obrubníku na Piazza della Signoria s výhľadom na repliku Michelangelovho Dávida pred palácom Vecchio a pomaly sme dojedali pravidelnú obriu dennú dávku zmrzliny. Holubov bolo na námestí najmenej toľko, koľko ľudí. Chceli sme vyjsť niekam do florentského klubu, diskotéky som zbožňovala. S Edom sme vedeli vyvádzať do noci, tancovať ako odtrhnutí z reťaze, nadránom sme sa vracali domov a pod Manderlákom sme si dali obligátny kebab. Diškurovali sme pri vôni pečeného mäska s tureckými predavačmi, dávali tringelty, keď nám niečo v peňaženke zostalo, a dostali sme aj na sekeru, keď sme v noci všetko minuli.

Hm, zase Edo, pomyslela som si a na sekundu som zmeravela.

Chvíľu som o sebe normálne pochybovala, lebo som ho zbadala.

Jeho.

Chlapca, ktorého som si vysnívala. Bol predo mnou – živý, pekný, tmavý, presne taký, ako som ho videla vo svojich predstavách. Iný ako ostatní.

Nevedela som, že bude Talian, a nečakala som, že si ma v dave amerických turistov, talianskych holubov, zmrzlinových kornútikov a študentov z celého sveta všimne.

Nič sa nedialo. Iba som ho hypnotizovala. Usmial sa. Drgla som do Simony. „Je tu…“

„Kto?“

„Čo povieš na toho chalana, čo sa k nám blíži?“ ukázala som jej toho z môjho sna.

„Pekný…“

Keď začul, že sa rozprávame po slovensky, so širokým úsmevom sa nám prihovoril. „Čaute. Jasné, že najkrajšie baby sú zo Slovenska. Ja som Matej,“ dodal s úsmevom a podával mi ruku.

Silný stisk. Voňal vetrom a drevitou kolínskou.

„Aké prekvapenie. Slováka stretneš všade,“ zarehotala sa Simona.

Matej si k nám s ľahkosťou prisadol.

„Ste na výlete?“

„Simona, teší ma,“ povedala sestra.

„Dorota,“ vypadlo zo mňa, keď som opäť prišla k sebe.

Podala som mu ruku, pritiahol si ma a pobozkal na obe líca. Jednoznačne. Lepkavo.

„Sme na výlete. Trochu sa inšpirujeme, vetráme hlavy.“

„Inak by som vás poznal. Študujem tu. Vlastne už to pomaly balím, bol som v Taliansku na jeden semester z architektúry, práve som ho úspešne skončil. Sranda, dnes som spravil poslednú skúšku, dostal som papiere a arrivederci. Parádne mesto. Páči sa mi tu. Pol roka prešlo ako voda,“ povedal Matej.

„Super. Blahoželáme. Budeš večer oslavovať?“

„Samozrejme. Dnes je piatok, mesto ožije, víkendy sú vo Florencii veľkolepé. Zabudnite na architektúru, renesanciu, rady do galérií, predražené reštaurácie a mŕtvych umeleckých velikánov, večer bude taká párty, že Ibiza sa môže schovať.“

„Kam pôjdete?“

„Do YAB na Piazza della Repubblica. Ale až okolo polnoci, najskôr potečú nejaké kokteilíky…“

„Mohli by sme sa pridať?“ fľochla naňho Simona.

„Nová krv je vždy vítaná. Čo by ste povedali, keby sme sa stretli o deviatej večer? Ideme von celá veľká partia, bude to husté.“

„Platí,“ zapišťala sestra naradostene. Jeho nadšenie bolo nákazlivé.

„Paráda. Dokedy ste tu?“

„Do nedele. Dnes sa vyšantíme, zajtra zregenerujeme a potom ideme domov.“

„V nedeľu dvíham kotvy aj ja. Ešte ma čakajú skúšky doma, aby som nestratil semester. Potom leto. Ste z Bratislavy?“

„Áno.“

„Z ktorej časti?“

„Zo Starého Mesta.“

„Uvidíme sa na Zlatých?“

„Môžeme. Leto bude veľkolepé,“ prisvedčila Simona. Asi myslela na svoju svadbu.

„Paráda, teším sa na vás večer,“ povedal Matej. Postavil sa s ešte väčšou ľahkosťou, než si prisadol, a s úsmevom hodným Hollywoodu sa stratil v dave, lepšie povedané, v hlúčiku sexi mladých tiel. Všetci boli krásni. Pozorovala som, ako sa objíma s jednou, druhou, treťou… s beloškou, mulatkou i Ázijčankou.

Pripadala som si obyčajná. Nemám čo ponúknuť, a už vôbec nemám adekvátne zbrane do vojny, aby som bojovala s konkurenciou krásnych, vzdelaných, scestovaných sirén z celého sveta.

„No?“

„Čo?“

„Bol to on? Ten chalan zo sna? Matej, architekt, Slovák, ktorého stretneš vo Florencii?“

„Neuťahuj si zo mňa,“ zasmiala som sa, ale v bruchu som pocítila zvláštne chvenie. O slovo sa prihlásili ony – povesťami opradené motýle.

„Pozri, ak sa osudová láska má začať osudovým zoznámením, práve si získala plný počet bodov.“

„Poďme sa chystať.“

Sedeli sme na obrubníku ešte chvíľu, vyhrievali sa na slniečku a pozorovali svet okolo. Piazza della Signoria je vo Florencii moje najobľúbenejšie miesto. Podľa jednej legendy po prehliadke množstva florentských pamiatok môžete pocítiť Stendhalov syndróm. Cítila som sa rovnako ako slávny francúzsky spisovateľ, pre ktorého sa Taliansko stalo druhým domovom, no z kričiacich nemých tvárí sôch a fresiek dostal závrat. Mne sa hlava krútila zo slnka a z jednej mimoriadne živej tváre – Matejovej.

Ako je možné, že tento chlapec patrí do Bratislavy, vŕtalo mi v hlave a úpenlivo som rozmýšľala, čo si dám na seba, aby som sa mu páčila.

Na prvý pohľad vyzeral ako muž z inej planéty alebo aspoň z iného kontinentu. Čierne vlasy, tmavá pokožka ošľahaná florentským slnkom, okuliare frajersky spustené na čelo… Celkom iný ako chalani, ktorých som dovtedy stretla.

Chémia medzi dvoma ľuďmi funguje presne tak, ako sa odnepamäti píše v múdrych knihách. Keď toho pravého stretneš, jednoducho to vieš. Pre každého je na svete niekto. Pre každú Venušu jeden Marťan. Keď sa planéty zrazia, nastane kolosálny výbuch.

Takto som sa práve vo Florencii v júni, na konci prvého ročníka práva, zamilovala do Mateja. V náš prvý spoločný taliansky večer sme sa bláznili, tancovali sme, spievali, žúrovali. Rozprášil moje pochybnosti, oči mal iba pre mňa. Nezostal len letným flirtom – Matej sa stal mojím frajerom.

Siamským dvojčaťom s menom Matej Mach. Neboli sme podarený párik?

Dorota Jasná a Matej Mach.

Odvtedy mi bolo sveta žiť. Ako žene. Nič som nezmeškala a všetko som dohnala v správnom čase so správnym mužom. Mala som byt v centre mesta, v ňom s mamou a babkou stále dosť miesta, babkinu múdrosť a starostlivosť, školu za rohom na Šafku, peniaze od otca z Prahy.

Bola som zaľúbená, Matej vypĺňal všetok môj čas, priestor, bytie. Učila som sa od neho, obdivovala ho, hádala sa s ním, milovala, stále sa rozprávala, zažívala nepoznané. Tešili sme sa na každé spoločné ráno, dve hodiny sme spolu neboli – a už sme si chýbali. Edo sa nepaprčil, že som ho odstavila na vedľajšiu koľaj – môj kamoš si tiež niekoho našiel. Vyšlo nám to perfektne. S Matejom sme do vzťahu vhupli so všetkou vážnosťou, bez pochybností. Rovnako sme uvažovali, páčili sa nám tie isté veci, mali sme podobné názory. Bol divý aj zraniteľný, presne ako ja. Život bežal prirodzene, možno trochu prirýchlo, ale čas je relatívna veličina. Plynie pre každého rovnako, nikto však nevie, koľko ho máme vymerané. Cítili sme sa, akoby sme sa poznali celú večnosť. Nebol nijaký dôvod brzdiť alebo spomaľovať. V ničom.

Bola som šťastná.

Až do chvíle, keď som ho na veľké naliehanie predstavila babke s mamou. Pri pohľade na môjho chlapca mama zamrela a pri vyslovení jeho mena nepomohli ani ruže, ktoré jej doniesol, ani kávička. Vypoklonkovala ho z bytu, skôr než Matej stihol znervóznieť.

Doma sa začalo nepredstaviteľné peklo. Mama bola zásadne proti nemu, svoj vyhranený názor dávala najavo vždy, keď mohla, aj keď nemohla. Nič nevysvetľovala, iba ho radikálne odmietala, vytvárala dusno, za všetko zlé na svete bol vinný – ten, ktorému nemohla prísť na meno. Nerozumela som jej, hádali sme sa skoro stále. Nepočúvala moje argumenty ani prosby.

Vyústenie bolo klasické, zakázané ovocie mi chutilo najviac. Napriek jej hrozbám, kriku a všetkému humbugu sme sa s Matejom ľúbili viac a viac.

Mama mi robila cez kopirák to isté, čo babka jej, keď bola mladá a zaľúbená do môjho otca. Babka Tibora nechcela prijať, radšej prišla o dcéru. O generáciu neskôr sa u nás scenár zopakoval pri Matejovi. Mama mi ho zakázala vziať na Simoninu svadbu, vtedy som sa naozaj vytočila do pubertálnej nepríčetnosti.

Čakala ma doma ako každý deň, na stole dve kávy a pozvanie na rozhovor. V domácnosti, kde sa viac mlčalo, ako hovorilo, kávičkové entrée do debaty neveštilo nič dobré.

„Dorotka, nechcem ti zle, ale Matej nie je chlapec pre teba,“ začala mama naoko pokojne. Nervózne miešala kávu, zdanlivo zmierlivý tón hrala chabo.

„Kde a kedy si na to prišla? Čo ti na ňom tak vadí? Nepovieš, nevysvetlíš, len odmietaš. Teraz mi – najnovšie – nechceš zle. Prečo?“

„Mamy niektoré veci jednoducho vedia.“

„Mamy? Vedia? Nemyslíš vážne – toto, čo hovoríš…“

„Matej nie je partia pre teba.“

„Kto by bol? Kto ti bude dosť dobrý? Nemám chlapca, zle je, donesiem si domov prvého, ktorý je slušný, navyše z dobrej rodiny, a je ešte horšie.“

„Musíš študovať, nemala by si sa zahadzovať hneď s prvým.“

„Ľúbim ho. Nechápeš? Ľ-ú-b-i-m,“ hláskovala som teatrálne.

„Je slušný chalan, nechce mi zle. Konečne mi je s niekým dobre. Robíme spolu úplne obyčajné veci, nezahadzujem sa.“

„Úplne si sa zbláznila.“

„Áno. Doňho. Nechápem ťa, mala by si sa tešiť, a nie vyvádzať.“

„Buď pôjdem na Simoninu svadbu ja, alebo vy dvaja,“ povedala mama mrazivo. Keď vrešťala, bola oveľa prijateľnejšia, ako keď testovala svoju odmeranosť.

„No tak, mami, takto. Buď pôjdem s Matejom, alebo nepôjdem vôbec. Vyber si menšie zlo. Ja som rozhodnutá.“

„Nezabúdaj, Simona je tvoja sestra. Rodina…“

„Veď práve. A tvoja dcéra. Mohla by si sa trochu ukľudniť, mať na zreteli, že je to jej veľký deň. Nemyslieť len na seba.“

„Moje posledné slovo. Buď ja, alebo on.“

„A keby bol Matej moja rodina? Čo ak sa zaňho vydám? Vyhodíš ma? Ako babka teba?“

„To sa nestane!“ skríkla mama hystericky.

„Sama si si vybrala,“ povedala som rezignovane.

Slzy som mala na krajíčku, ale ovládla som sa. Nechcela som dať mame do rúk tromf. Káva zostala na stole nedotknutá. Lomcoval mnou hnev. Diala sa mi neprávosť a nemala som pri sebe živú dušu, ktorá by sa ma zastala. Babka nebola doma, mama naše stretnutie naaranžovala dokonale. V izbe som si do tašky nahádzala pár vecí a hneď v ten deň, uprostred leta medzi prvým a druhým ročníkom na vysokej škole, som sa teatrálne, s buchnutím vchodových dverí, odsťahovala k Matejovi.

Áno, mala som len dvadsať. Svet gombička.

História sa zopakovala do bodky. Mama odišla z domu kvôli môjmu otcovi, ja kvôli Matejovi.

V dvojizbovom byte na Kramároch, ktorý bol ešte mládeneckým apartmánom jeho otca a Matej ho zdedil, ma privítal v trenírkach, trochu zarastený. Vzal mi tašky, nakúpil do chladničky, nevypytoval sa, iba uvoľnil miesto v skrini. Prach na poličkách som si utrela sama.

Mojím spojencom sa stala babka. Nepresviedčala ma, aby som sa vrátila domov, nie veľmi okato, ale dostatočne jasne ma podporovala. Stretávali sme sa, telefonovali si, priniesla mi svoje vynikajúce domáce koláče aj rezne. Vždy toľko, aby bolo dosť aj pre Mateja.

„Anjel môj, niektoré veci treba vyskúšať. Padnúť a vstať,“ povedala mi, keď sme sedeli na kávičke v meste neďaleko jej bytu.

„Mama je nespravodlivá.“

„Časom sa poddá, zvykne si. Niekedy treba len vydržať.“

„Asi nie, babi. Nemá ma rada, veď sama vieš najlepšie, aká je divná.“

„To nie je pravda. Inak by si jej bola ukradnutá. Pozri, sľúb mi, že sa nevykašleš na školu.“

„O tom by si nemala vôbec pochybovať. Aj Matej študuje – obaja chceme školu dokončiť.“

„Potom dobre. A ešte niečo ti poviem, dušička. Ak je Matej vášeň, posadnutosť, potreba… Ak moja milovaná Dorotka pre niekoho úplne stratila hlavu, zošalela, nevie celkom presne, koľko je dve a dve, a podobný stav spôsobila jemu, je to super.“

„Babi, tvoja milovaná Dorotka môže len konštatovať, že si bomba. Si najlepšia a jednoznačne najkrajšia babka na celom svete.“

Mala som pravdu. Moja babka bola vždy krásne upravená, vedela sa kulantne vymotať z každej situácie. Ľúbila ma, veľkoryso prehliadala chybičky i prešľapy, bola som šťastná, že ju mám.

Od nej som vedela všetko, čo sa doma deje, aká je mama neoblomná a Simona nahnevaná, že som na jej svadbu predsa len nešla. Nakoniec moju neprítomnosť celkom vypustila z hlavy, lebo sa vie dokonale otriasť a ísť ďalej. Mama bola iný oriešok.

Spolu s mojou láskou sme študovali, chodili na pivo, na hokej, ktorý ma vďaka Matejovej posadnutosti a slovanistickému patriotizmu celkom dostal, do kina, na diskotéky, všade. Mne by na štúdium pokojne vystačili peniaze od otca, a ani Matej si nemusel privyrábať na brigádach, ale obaja sme pracovali. Mal veľké ambície, chcel niečo dosiahnuť. Priúčal sa biznisu v jednom architektonickom ateliéri, ja som doučovala deti slovenčinu, angličtinu aj matematiku – čo bolo treba. Mala som dve rodiny, ktorým som pomáhala s pubertiakmi. Niekedy potrebovali večer postrážiť deti, inokedy ma odporučili svojim kamarátom.

Matejov otec bol fajn. Lekár, kardiológ, s diametrálne odlišným pohľadom na svet a hlavne na náš vzťah, ako mala moja mama. Pokojný, rozvážny, šarmantný. Mal vlastnú prax, okrem nej normálne ordinoval a operoval v kardiologickom ústave, stále chodil na nejaké kongresy a prednášky. Fešák s vrtuľou v zadku, múdry, voľný. Nepoznal slovo nuda či ničnerobenie.

Manželka mu zomrela pri pôrode druhého dieťaťa. Ani bábätko to neprežilo, zostal s Matejom sám. Odvtedy už Dunajom pretieklo veľa vody, no doteraz sa neoženil a nepredpokladám, že nejakej vyvolenej sľúbi ešte vernosť až do smrti. Pritom boli sestričky, modelky, doktorky aj právničky, všetko ženy, ktoré ho naozaj mali rady.

Každá ho chcela, Juraj však zaryto trval na „staromládenectve“. Bolo mu viac ako komukoľvek inému jasné, že keď žene po čase nenavlečieš na prst obrúčku, zmení sa na harpyu. Každá potrebuje istoty, budúcnosť…

No vždy prišla červená.

„Buď budeme takto, nič nám nechýba, alebo nebudeme spolu,“ znelo jeho vysvetlenie.

Väčšinou ostentatívne, trucovito alebo s plačom od neho odišli, mysliac si, že sa spamätá a príde prosíkať o odpustenie, ale nie. Juraj nikdy za žiadnou nešiel. Čakali, trpeli, hysterčili, revali, dúfali…

A on? Šiel ďalej. Skôr či neskôr zlomené srdce právničky nahradila teplá náruč manažérky. Keď dozrel čas, prišlo k spomínanej premene aktuálnej partnerky na harpyu a požiadavky na inštitucionalizovanie vzťahu začali byť neúnosné, pokojne zo vzťahu vycúval. Vedel, že keď bude chcieť – príde iná.

V každom prípade k nám bol skvelý – fandil nám. Navyše som nebola prvá kamarátka, ktorú si Matej priviedol domov. Vôňa poslednej spolužiačky vyprchala, až keď som si dupla nohou.

Dozvedela som sa o nej nevinnou náhodou. Juraj sa syna opýtal, ako sa má. Potom som sa začala pýtať ja a Matej to zahral nonšalantne do autu.

„Nič s ňou už nemám.“

„Nevyzerá to tak.“

„Rozišli sme sa ešte pred Florenciou.“

„Prečo sa s ňou potom stretávaš?“

„Nestretávam.“

„Nekecaj.“

„Nestretávam! Iba sme nespálili mosty a niečo mi chcela povedať mimo školy, dali sme si kávu.“

„Čo také?“

„Dora, ty žiarliš?“

„Mám dôvod?“

„Nemáš. Jasné, že nemáš.“ Nepresvedčil ma.

„Buď ja, alebo ona,“ povedala som rozhodne.

„Dobre, aby si sa ukľudnila, pôjdem si k nej zobrať pár vecí, čím sa naša mimoškolská kapitola uzavrie.“

„Máš u nej veci?“

„Preto mi volá.“

„No, nie som úplne včerajšia.“

„Môžeš ísť so mnou, keď chceš.“

„To teda idem.“

Sadli sme si do auta v prvom serióznom dusne, odviezli sa do Starého Mesta, kde „spolužiačka“ bývala, a Matej ma nechal na parkovisku pred divadlom. Ich lúčenie trvalo na môj vkus príliš dlho a neviem, či som sa cítila ponížene alebo víťazoslávne, keď som ich pozorovala. „Spolužiačka“ mu na ulicu doniesla jeho veci zbalené do dvoch igelitiek.

„Spokojná?“ spýtal sa ma rozladene, keď sa vrátil do auta.

Igelitky hodil na zadné sedadlo, akoby nič.

„Už za ňou nepôjdeš?“

„Nie. Nič s ňou nemám.“

„Nevyzerala, že by si jej bol ľahostajný. Keby mohla, obopla by sa okolo teba ako liana.“

Matej sa schuti zasmial, s istotou, ktorú som pri ňom vždy cítila, ma objal, vlepil mi pusu. „Poď, ty moja liana. Ideme domov a máš celú noc, aby si sa okolo mňa obopínala.“

Obopínala som sa do nemoty. Nielen v tú noc, ale pravidelne a čoraz silnejšie. Namotávala som sa naňho bez rezervy, bez plánu bé, až sa stal vzduchom, ktorý som dýchala, vodou, ktorú som pila. Nakoniec, chcela som svoje istoty ako každá iná a pomaly som sa tiež menila na harpyu. Práve preto neviem, či môj Boh vyslyšal mamu, alebo mal s nami iné plány, ale jedno sme s Matejom nerozchodili.

Vtedy na vysokej škole sme boli mladí. Možno mal pravdu, že na dieťa som nezrelá, nezabezpečená a máme čas. Hovoril naoko rozvážne, keď som presne ako moja mama otehotnela v treťom ročníku na vysokej škole. Mala som iba dvadsaťdva rokov a stále som bola v stave, keď som z Mateja odpadávala na počkanie a nevedela som, koľko je dva a dva.

Mama mala pravdu: Nemôžem si pokaziť život, ako si pokazila ona.

Hádam aspoň teraz ma počúvneš a neurobíš rovnakú chybu…

Vždy keď som si na vraždu svojho nenarodeného dieťaťa spomenula, v mysli sa mi vynorili jej slová.

Vtedy som veľmi plakala. Boľavo, srdcervúco. V taxíku, keď som sa viezla na potrat. Aj doma v posteli s prázdnym bruchom, keď nepomáhalo Matejovo objatie ani ubezpečovanie, že všetko bude fajn.

Súďte ma, ktorí ste nevinní, aj vy, čo ste vinní, ale na fakte, že som dobrovoľne išla na potrat, keď som otehotnela s chlapcom, ktorého som ľúbila, nič nezmeníme.

Ani vy, ani ja.

Ani pán doktor, čo mi to urobil.

Ani moja mama, ktorá si neskutočne, naozaj neskutočne, vydýchla.

Ani Matej.

A ja som ho veľmi ľúbila. Presne tak nekonečne a slepo, ako sa v dvadsiatke ľudia milujú. Boli sme si veľmi podobní, vo všetkom sme si rozumeli…

Bol môj prvý, moja voňavá študentská láska, moja bašta. Dobre nám bolo, veľa sme sa smiali a bezstarostne plávali životom.

Do potratu.

Matej s ním ticho súhlasil. Sám bol vystrašený, predstava, že jeho veľké plány prekazí dieťa, ho ľakala. Nevedela som, čo si mám myslieť, nebola som na bábätko pripravená a kacírsky som ho možno ani sama nechcela, ale rozhodnosť druhých ma privádzala do zúfalstva.

Aj Boh mlčal.

Nedával mi žiadne znamenia. Nechal ma nerozhodnú a úplne samu.

Bola som presvedčená, že ma zradili moji najbližší, moja krv, ľudia, ktorí by práve v takých chvíľach mali stáť pri mne. O mojej krvi som sa oveľa neskôr dozvedela viac, a nešlo len o kaluž na nemocničnej posteli, ktorá po mne zostala po zákroku.

Keď som sa v bielej nočnej košeli, pripomínajúcej vypranú zvieraciu kazajku, s erárnou maxivložkou medzi nohami prebrala z narkózy v gynekologicko-pôrodníckej nemocnici na Šulekovej, presne tam, kde som sa narodila, darmo stál Matej statočne za dverami izby a nervózne prešľapoval po gumolitovej dlážke, niečo sa vo mne zlomilo. Boli sme na izbe tri mladé ženy. Každá sa tvárila, že sa tam ocitla omylom. Iba tie kurevsky úprimné slzy, tajne vyronené na záchode, a vystrašené pohľady nás prezrádzali.

Dodnes mám pred očami obraz, keď sanitár priviezol do izby prvú po zákroku. Biela ako stena, ešte nevediac o sebe, s krvavým fľakom niekde v strede tela. Ešte dôvernejšie som si pamätala spanilú jazdu na invalidnom vozíku do operačnej sály. Chcela som zastaviť toho mladého silného muža, ktorý ma duchom neprítomne tlačil a pospevoval si pritom niečo od Nirvany, ale z hrdla mi nevyšiel ani hlások. Vyliezla som na lôžko pod neónové svetlá, prosebne som sa pozrela na anestéziologičku a predtým, než ma uspala, som jej ticho pošepkala, že sa bojím.

„Na to ste mali myslieť skôr, moja zlatá,“ nemilosrdne odvetila pani v bielom plášti s rúškom cez ústa.

Dobre, moja zlatá.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PROLÓG

OKAMIH NÁHODY