Přeložil:

JAN LUSK

Ed McBain: Jeho slovo je zákon

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © 1973 by Evan Hunter

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2214. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Hail to the Chief vydaného nakladatelstvím

Random House, USA v roce 1973

Český překlad © 2018 Jan Lusk

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2018 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0939-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0940-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Ed McBain

Jeho slovo je zákon

Věnováno Sylvii a Donu Buntovi

Město v této knize není skutečné.

Lidé i místa, vše je smyšlené.

Pouze popis policejní práce je založen

na zavedených vyšetřovacích metodách.

1

Těla našli v otevřeném výkopu v nejsevernějším cípu 87. revíru. Telefonní společnost den předtím brzy ráno rozkopala ulici, aby se dostala k podzemním kabelům. Opraváři dokončili práci večer, kdy teploty spadly pod bod mrazu. Provizorně překryli výkop dřevěnými prkny a kolem vztyčili blikající zábrany, aby se motoristé vyhnuli dlouhé úzké rýze v zemi. Někdo vytrhal prkna a do výkopu naházel šest mrtvol. Dvojice policistů, projíždějící v hlídkovém voze obvyklou trasou poblíž přístavní zátoky, spatřila vytrhaná prkna a namířila baterky do výkopu. Bylo šestého ledna, tři hodiny ráno. Ve tři deset se na scéně objevili detektivové Steve Carella a Bertram Kling.

Na dně výkopu se válela změť elektrických a telefonních kabelů. Prosáknutá voda spolu s čerstvě vykopanou hlínou vytvořila bahno, které celou noc mrzlo, takže kabely vypadaly jako obalené hnědým plastem. Šest těl leželo jedno přes druhé na zabláceném ledě. Do ledu se ale vsákla i další barva, a tou byla krev. Těla byla nahá. Jejich nahota dodávala noci ještě chladnější ráz, než jaký měla ve skutečnosti.

Carella měl na sobě koženou bundu s vlněnou vložkou, hnědé vlněné rukavice a na uších klapky. Podíval se do výkopu. Kling přejel světlem baterky po tělech. Tři metry za nimi stály dva hlídkové vozy a jejich červené majáčky se otáčely do noci. Když tu teď byli detektivové, policisté z hlídky se usadili uvnitř, kde bylo teplo.

Ve výkopu leželi tři muži, dvě mladé dívky a nemluvně, které držela v náručí jedna z dívek. Když Carella spatřil dítě, odvrátil se. Až do té chvíle to byla jen další vražda, děsivější než většina ostatních, ale pokud děláte tuto práci, zatvrdíte se. Při pohledu na mrtvé nemluvně ho ostře bodlo za očima.

„Ježíšmarjá,“ vydechl a otočil se od příkopu. Za sebou uslyšel Klinga zadržet dech, což znamenalo, že mrtvé dítě také spatřil. Kling zhasl baterku. Stáhli se dál od výkopu, jako by je blízký kontakt mohl nakazit. U úst se jim srážely obláčky páry. Nějakou dobu ani jeden z nich nic neříkal. Kling, bez rukavic a pokrývky hlavy, s blond vlasy vlajícími ve větru, si zastrčil svítilnu pod paži a obě ruce vrazil do kapes kabátu. Ramena měl shrbená a bradu tiskl k límci.

„Připomíná mi to knihkupectví,“ řekl velmi tiše a Carella chvíli netušil, co tím myslí. Pak si náhle vzpomněl na jeden říjnový den před třinácti lety, kdy spolu s Klingem vstoupili do knihkupectví na Culver Avenue a našli na podlaze čtyři mrtvá těla. Jedna z obětí byla Klingova dívka, Claire Townsendová.

Fyzicky se Kling za těch třináct let příliš nezměnil – možná trochu kolem očí, kde se mu usadila únava. Ale pořád vypadal poměrně mladě, hladce oholený blonďák s oříškovýma očima, který jako by vůbec nestárl. Carella si prohlížel jeho obličej, studoval oči a pokoušel se uhodnout, jestli Klingova vzpomínka na knihkupectví je stejně živá jako ta jeho, nebo zda se naučil žít s letitou bolestí tím, že ji vytěsnil a tvářil se, jako by se nic takového nestalo. Panebože, to byl den. Když volal poručíkovi, aby tam okamžitě přijel, protože byla zavražděna Klingova přítelkyně – Ježíši, jak koktal do telefonu, prakticky neschopen ta slova ze sebe dostat.

Oba se ohlédli za zvukem blížící se sirény. U chodníku zastavil neoznačený vůz, z jehož výfuku se do vzduchu linul šedomodrý mrak. Dva detektivové, kteří vystoupili z auta, byli oblečeni prakticky stejně – černý kabát, šedý klobouk, černé kožené rukavice, modrá vlněná šála. Oba byli statné postavy, s širokými rameny a vyklenutou hrudí, drsnými tvářemi a očima, které to všechno už dávno, dávno viděly. Monoghan a Monroe z oddělení vražd, Pat a Mat každého vyšetřování.

„Hm, hm, vy hoši nikdy nespíte, co?“ zahlaholil Monoghan.

„Jsou pořád vzhůru,“ přitakal Monroe.

„Vždycky pro nás mají jednu nebo dvě mrtvoly uprostřed noci.“

„Tentokrát jich je o něco víc,“ ucedil Carella.

„Jo?“ ožil Monroe.

„Kde jsou?“

„Támhle ve výkopu,“ ukázal Kling.

Dívali se, jak příchozí detektivové kráčejí k výkopu. Ve městě, pro něž tihle muži pracovali, byla přítomnost příslušníků oddělení vražd na místě činu povinná, třebaže následné vyšetřování vedli detektivové z okrsku, kteří přijali hlášení o zločinu. Carella a Kling brali jejich přítomnost jako nutné zlo. Ve vzácných případech, možná proto, že to byli „specialisté“, dokázali přijít s nápadem, který pomohl vyřešení případu urychlit. Daleko častěji ovšem – jako oční, ušní, nosní nebo krční lékaři radící praktikovi, že jeho pacient je hluchý, němý, slepý a k tomu trpí na zánět dutin a laryngitidu – prostě konstatovali zjevný fakt, vnášeli do případu zmatek a vyžadovali zprávu ve třech vyhotoveních pro své oddělení. Krátce řečeno byli osinou v zadku všem detektivům v terénu snažícím se objasnit vraždu. Monoghan a Monroe v tomto byli nedostižní.

„Hele, koukej na to,“ vrhl Monoghan kužel světla ze své baterky do výkopu.

„Musí jich tam dole bejt nejmíň šest,“ odpověděl Monroe.

„Půl tuctu rozhodně.“

„Co to je?“ ukázal Monroe. „Mimino?“

„Nemluvně,“ přisvědčil Monoghan.

„Teď už jsem viděl všechno,“ řekl Monroe.

„Už jsem viděl horší.“

„Horší než mimino v příkopu uprostřed ledna v noci, kdy ti můžou umrznout koule?“

„O hodně horší,“ přikyvoval Monoghan. „Bylo to v padesátých letech, to jsem ještě dělal na osmdesátým třetím, to je příšernej revír, to ti povím.“

„Jako bych ho neznal,“ ušklíbl se Monroe. „V tom revíru střelili Ralphieho Donatella do zad africkou foukačkou.“

„Otrávenou šipkou.“

„Jo.“

„To bylo v době, když jsem tam sloužil. Ralphieho jsem znával. Byl to zatraceně dobrej polda. Dovedeš si to představit? Otrávená šipka?“

„Pravda je divnější než fantazie,“ zavrtěl Monroe hlavou.

„Každopádně, u toho mýho případu bylo ve sklepě pohřbeno čtrnáct babiček. Čtrnáct! Vedle toho vypadal Modrovous jako kluk, co se ještě ani neholí. Čtrnáct!“

„Jak byly starý?“

„Starý. Sedmdesát, osmdesát, tak nějak. Chlap je zapíchnul a strčil do sklepa. Těla našel instalatér, co tam přišel spravovat nějaký potrubí. To bylo horší než tohle. O hodně horší.“

„Jo, ale tohle jsou samý mladý děcka,“ namítl Monroe a naklonil se nad výkop, aby lépe viděl.

„Zas tak mladý ne. Ten chlap s bradkou vypadá na dvacet čtyři, dvacet pět.“

„Jo, ale ostatní vypadají o deset let mladší.“

„Hlavně holky.“

„Čtrnáct, patnáct, hm?“

„Možná o něco víc.“

„Šestnáct?“

„Možná sedmnáct.“

„Ta černá má pěkný kozy,“ řekl Monroe.

„Jo,“ uznale kýval hlavou Monoghan.

V odstupu od policistů z vražd stáli tiše Carella a Kling s rukama v kapsách kabátů. Carella byl vysoké postavy, ale hlavu měl skloněnou a ramena shrbená proti chladu, takže vypadal nižší, než ve skutečnosti byl. Kromě toho byl vyzáblý a bledý a jeho dolů sešikmené hnědé oči (které mu propůjčovaly orientální vzhled) zalévaly slzy, rty měl rozpraskané, při holení se pořezal a vypadal jako opilec, který hledá teplý průjezd. A tak přestože normálně působil dojmem člověka, jehož nesmírná síla se ukrývá v klamně útlém těle sportovce, dnes ve své kožené bundě vypadal jako usmrkánek. Byl nastydlý a nelíbilo se mu, jak ti všiváci z vražd netečně mluvili o mrtvých tělech. Vytáhl kapesník a vysmrkal se. Forenzní technik ani lékař dosud nedorazili. Bude to dlouhá noc.

Monoghan a Monroe se vrátili.

„Dostali jste se k opravdovýmu masakru.“

„Little Bighorn,“ řekl Monroe.

„My Lai,“ přisadil si Monoghan.

„Každej má v sobě tři nebo čtyři díry po kulce.“

„I to dítě.“

„Mimino.“

„Nemají na sobě ani chlup.“

„Musel je sejmout někde jinde a pak je tady pohodit.“

„Možná mířil k řece.“

„Mokrý hrob.“

„Pohřeb na moři.“

„Všiml si výkopu a rozhodl se, že se jich zbaví hned.“

„Ledaže by je sem dovezl nahý a zastřelil je na místě.“

„To zní divně,“ zavrtěl hlavou Monroe.

„Ale je to možný.“

„Ale přitažený za vlasy.“

„Kdo ví?“ pokrčil Monoghan rameny.

„Každopádně, vy hoši jste si vysloužili práci. Bez šatů budete mít problém i s identifikací.“

„Třeba se pohřešuje basketbalový tým,“ nadhodil Monoghan.

„Basketbal se hraje v pěti. A ve výkopu je jich šest.“

„To dítě může bejt maskot nebo něco takovýho.“

Monroe pokrčil rameny a otočil se ke Carellovi. „Informujte nás, ano?“

„Jistě,“ opáčil Carella.

„Určitě vám nebude vadit, když vás opustíme, než přijede doktor. Je tu větší zima než v eskymácký prdeli.“

„Dáme vědět, co říkal,“ ujistil je Carella.

„Určitě se nevytasí s žádným překvapením,“ řekl Monoghan. „Byli zastřeleni a podle známek ožehu to bylo zblízka.“

„Musel to bejt blázen,“ řekl Monroe.

„Nějakej šílenec.“

„Nějaká vyšinutá osoba. Kdo jinej by nasázel tři rány do mimina?“

„Tři nebo čtyři,“ opravil ho Monoghan.

„Jo, tři nebo čtyři.“

„Musí to bejt nějakej šílenec.“

Detektivové z oddělení vražd se vrátili ke svému vozu. Carella a Kling sledovali, jak odjíždějí. Jeden z policistů na hlídce skočil pro kávu a vrátil se s dvěma kelímky pro Carellu a Klinga. V prázdné noční hodině stoupala z otevřených kelímků pára stejně jako z poklopů kanálů v černém asfaltu a oni usrkávali horkou tekutinu a čekali, až se objeví zbytek výjezdové skupiny. Na řece krátce zahoukala siréna remorkéru, jinak bylo ticho. Jako by někdo mimoděk zmáčkl vypínač.

Carella a Kling čekali. Za krátkou chvíli, pokud dřív nezmrznou, budou mít informaci od technika a lékaře.

V žádném z těl nezůstaly žádné kulky, ani nábojnice ve výkopu, kde byla těla nalezena. Muselo se tedy předpokládat (stejně jak usoudili Monoghan a Monroe), že oběti byly zastřeleny někde jinde a pak přepraveny na opuštěnou vedlejší silnici poblíž říčního přístavu. Lékař určil, že vícenásobná střelná poranění byla ve všech případech příčinou smrti, ale nepouštěl se na tenký led s určením doby smrti. Určujícími faktory jsou zde tělesná teplota a absence nebo přítomnost posmrtné ztuhlosti, a protože těla nalezená ve výkopu byla vskutku tuhá a uložená do ledu, nebyl ochoten ani hádat, jak dlouho jsou mrtvá. Ani nedokázal z velikosti nebo tvaru střelných ran určit, jestli vražednou zbraní byla puška nebo pistole, přestože byl ochoten říci (v souladu s odhady vážených kriminalistů Monoghana a Monroea) ze stop ožehu, že oběti byly zastřeleny zblízka.

Muž z fotografické jednotky pořídil obrázky výkopu a nejbližšího okolí, těl ležících na dně a budov hned naproti, a poté (když byla vyznačena poloha těl) vyfotografoval i prázdný výkop. To poslední nemělo nic společného s vyšetřováním zločinu. Dělal to pouze pro případ odsouzení, jakmile bude vrah dopaden, protože mrtvoly na fotografiích z místa činu byly velmi často porotou považovány za budící námitky nebo značně pobuřující, a tudíž nebyly soudem připuštěny.

Než přijel lékař, Carella a Kling načrtli skicu místa činu a vyhotovili přesný popis, včetně povětrnostních podmínek, viditelnosti a osvětlení pouličními lampami a jinými zdroji světla. Protože všechna těla byla nahá a pro provedení identifikace bude třeba obětem sejmout otisky dlaní, jakmile lékař skončil s ohledáním, zabalili ruce obětí do igelitových pytlíků. Těla byla dvěma sanitkami odvezena do márnice a Kling, Carella a technik hledali na ulici a ve výkopu možné otisky bot, pneumatik, zbraně, cokoli, co jim možná pomůže určit, jak se to celé seběhlo a kdo to udělal. Pak si poznamenali poznávací značky všech aut zaparkovaných poblíž místa činu a vrátili se na služebnu.

Fotograf, technik a lékař právě začínali svou práci.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Motto

1