Přeložili:

LUDMILA A TOMÁŠ HAVLÍKOVI

Winston Graham: Poldark – Čtyři labutě

Vydání první

Copyright © 1976 by Winston Graham

All rights reserved

Cover Image of Gabriella Wilde, Heida Reed, Eleanor Tomlinson, Ellise Chappell: Photography Robert Viglasky © Mammoth Screen Limited 2017.

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2215. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Poldark – The Four Swans vydaného

nakladatelstvím Pan Books, an imprint of Pan Macmillan, a division of Macmillan Publishers Limited, Londýn v roce 2008

Český překlad © 2018 Ludmila a Tomáš Havlíkovi

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Přebal a vazba © 2018 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0897-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0898-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Winston Graham

POLDARK

ČTYŘI LABUTĚ

Román z Cornwallu v letech 1795–1797

Fredovi a Gladys

KNIHA PRVNÍ

Kapitola první

I

Daniel Behenna, čtyřicetiletý praktický lékař a chirurg, bydlel v nepříliš úpravném, strohém domě v ulici Goodwives Lane na okraji Trura. Měl hranatou postavu a tvářil se netečně, ale rozhodně se o něm nedalo říct, že působí neupraveně, protože obyvatelé města i jeho okolí mu dobře platili za přínos, který pro ně představovaly jeho moderní znalosti lidského těla. Oženil se brzy, ale zakrátko ovdověl. Potom uzavřel druhý sňatek, ale i jeho druhá žena zemřela. Teď bydlel sám se dvěma malými dcerami, o něž se starala jistá paní Childsová, která s nimi sdílela domácnost. Jeho pomocník, pan Arthur, spal nad stájemi.

Behenna žil v Truru pouhých pět let. Do Cornwallu se přestěhoval z Londýna, kde si nejen vydobyl pověst skvělého lékaře, ale sepsal tam i monografii doplňující věhlasné odborné dílo Williama Smellieho Pojednání o porodnictví. A po příjezdu do Trura silně zapůsobil na místní zámožnější usedlíky svými odbornými vědomostmi a dovednostmi i přirozenou autoritou, která z něj vyzařovala.

Především autoritou. Pokud totiž onemocněl některý ze zdejších mužů, příliš se mu nezamlouvalo střízlivé, neokázalé chování doktora Enyse, který byl ve svých soudech velice opatrný, neboť měl dobré oči a viděl, jak často jeho léčebné postupy selhávají. Tito pacienti nestáli o lékaře, který k nim přišel, posadil se, vlídně si s nimi popovídal, prohodil pár povzbudivých slov k jejich dětem, a dokonce poplácal po zádech psa. Imponoval jim spíš člověk významný, vlivný a sebevědomý. Polobůh, jehož hlas se rozlehl po celém domě už ve chvíli, kdy venku seskakoval z koně. Lékař, při jehož příchodu se služky okamžitě rozběhly pro teplou vodu a čistá prostěradla, aniž by je k tomu někdo vyzval, a všichni příbuzní mu doslova viseli očima na rtech. Takovou osobností byl právě doktor Behenna – muž, jehož pouhá přítomnost rozbušila nemocnému srdce a rozproudila mu krev v žilách, i když se často stávalo, že o něco později se toto srdce navždy zastavilo. Behennu však žádný nezdar nezlomil. Pokud někdo z jeho svěřenců zemřel, nemohla za to zvolená léčba, ale sám pacient.

Oblékal se elegantně, v souladu s vysokými nároky kladenými na vzezření člověka jeho profese. Pokud musel podniknout nějakou delší cestu – což se vzhledem k jeho rostoucímu věhlasu stávalo čím dál častěji – usedal na svého nádherného vraníka Emira, na sobě semišové kalhoty, vysoké jezdecké boty a tlustý plášť, pod nímž se skrýval sametový kabátec s mosaznými knoflíky. Ruce si chránil před mrazem teplými vlněnými rukavicemi. Ty však při pochůzkách po městě odkládal a nahrazoval je rukávníkem. Kromě toho si s sebou brával vycházkovou hůlku se zlatem zdobenou hlavou na závit, pod nímž měl uvnitř ukrytou skleněnou trubičku s octovým nálevem, který obsahoval bylinky proti infekci.

Začátkem října roku 1795 se večer vrátil z návštěv u svých pacientů žijících na protilehlém břehu řeky, během nichž předepsal své speciální léky dvěma lidem, kteří onemocněli cholerou, a vytáhl z břicha tři pinty tekutiny jednomu obchodníkovi s obilím, sužovanému endematickými potížemi. Byl příjemný den – nezvykle teplý po nevlídném létě a vražedně mrazivé zimě, která mu předcházela – a město líně podřimovalo po celodenním horku. Během odpoledne se všude vznášel silný odér splašků a hnijících odpadků, ale večer se zvedl lehký vánek, který všechny nepříjemné pachy odvál, takže vzduch byl zase čistý a svěží. Řeka, která se s vrcholícím přílivem doplazila do všech údolí obklopujících město a těsně ho objala, teď připomínala spící jezero.

Když se doktor přiblížil k hlavnímu vchodu do svého domu, pokusil se gestem ruky rozehnat skupinku lidí, kteří čekali přede dveřmi na jeho příchod. Nepříliš majetní usedlíci chodívali se svými neduhy většinou k místním apatykářům a ti nejchudší se léčili různými lektvary, které si sami připravovali nebo kupovali za jednu penci od kočujících cikánů. Čas od času se však Behenna ujal nějakého výjimečného případu bez nároku na odměnu – nebyl totiž lakotný, a navíc to dělalo dobře jeho egu – a tak na něj neustále čekali přede dveřmi nějací lidé a doufali, že se jim od něj dostane aspoň v rychlosti na schodech nějaké odborné rady. Dnes však neměl na konzultace náladu.

Když odvedl koně do stáje a vstoupil do domu, objevila se před ním jeho hospodyně paní Childsová a uvítala ho. Byla rozcuchaná a otírala si dlaně do špinavého ručníku.

„Doktore Behenno! Pane!“ šeptala mu naléhavým tónem. „Přišel sem za váma nějakej pán. Sedí v salonu. Čeká tu už nějakejch pětadvacet minut. Nevěděla jsem, jak dlouho budete pryč, ale on tvrdil, že počká. ‚Počkám.‘ Přesně takhle. ‚Počkám.‘ Tak jsem ho zavedla do salonu.“

Lékař se na ni zadíval a přitom odložil lékařský kufřík a svlékl si plášť. Paní Childsová byla nepořádná mladá žena a Behenna si často říkal, proč ji u sebe vlastně snáší. Ve skutečnosti ji doma trpěl jen z jediného důvodu.

„Co je to za člověka? Proč jste nezavolala pana Arthura?“ zeptal se, aniž ztišil hlas, a hospodyně zaletěla nervózním pohledem za sebe.

„Pan Warleggan,“ odpověděla.

Behenna se zadíval do matného zrcadla, uhladil si vlasy, oprášil si smítko z manžety a sklopil oči k rukám, aby se ujistil, že na nich nemá nějaké nežádoucí skvrnky.

„Kde je slečna Flotina?“

„Hraje. A slečna May je eště v posteli. Ale pan Arthur říkal, že ta teplota jí už klesla.“

„Samozřejmě že jí musela klesnout. No, teď se postarejte o to, aby mě nikdo nerušil.“

„Ano, pane.“

Behenna si odkašlal a rozpačitě zamířil do salonu.

Zjistil, že k žádnému omylu nedošlo. U okna stál skutečně pan Warleggan. Ruce měl sepnuté za zády a jeho široká ramena budila dojem, jako by byla vytesaná z kamene. Elegantní oblek nesl pečeť londýnské módy a celkový obrázek doplňovaly pečlivě upravené vlasy. Byl to nejbohatší člověk ve městě, jeden z nejvlivnějších místních mužů, ale přesto bylo v jeho postoji cosi, co připomínalo jeho dědečka kováře, ačkoliv teprve nedávno oslavil pětatřicetiny.

„Pane Warleggane, doufám, že na mě nečekáte příliš dlouho. Kdybych věděl…“

„Což jste nemohl. Mezitím jsem tady měl příležitost obdivovat vaši kostru. Jsme stvořeni děsivě, a zároveň úchvatně.“

Mluvil chladným tónem, ale doktora to nijak nepřekvapovalo, protože mladý Warleggan odjakživa působil chladně.

„Tu kostru jsem poskládal ještě za studentských let. Vykopali jsme ji. Patřila zločinci, který špatně skončil. Ve velkoměstě není o takové lidi nouze.“

„Nejen ve velkoměstě.“

„Dovolte mi, abych vám nechal přinést něco na osvěžení. Sklenku likéru anebo vína z Kanárských ostrovů?“

George Warleggan zavrtěl hlavou. „Vaše služebná, vaše hospodyně mi už nabídla.“

„Tak se tedy posaďte. Jsem vám k službám.“

George Warleggan přijal nabízené místo, přehodil si nohu přes nohu, a aniž pohnul hlavou, pomalu přejížděl očima po místnosti. Behenna litoval, že salon není lépe uklizený. Na stole ležely nazdařbůh knihy, noviny a chorobopisy pacientů a mezi nimi stály lahvičky s Glauberovou solí, krabičky s Doverovým práškem a také dvě prázdné sklenice s korkovými zátkami plnými pórů, které vypadaly jako prožrané od červů. Přes opěradlo židle stojící vedle kostry byla přehozená dámská zástěra. Lékař se zamračil. Nečekal, že za ním budou jeho bohatí pacienti chodit až domů, a teď, když už se to stalo, se obával, že pohled na nepoklizený pokoj může vyvolat v nečekaném návštěvníkovi nepříznivý dojem.

Chvíli seděli mlčky. Oběma to připadalo jako celá věčnost.

Nakonec prolomil ticho George. „Přišel jsem za vámi v osobní záležitosti.“

Doktor Behenna naklonil hlavu.

„Proto všechno, co vám povím, musí zůstat přísně důvěrné. Nemůže nás někdo slyšet?“

„Všechno, co zazní mezi lékařem a pacientem, je přísně důvěrné.“

George si ho změřil úsečným pohledem. „Přesně tak. Tohle však vyžaduje ještě víc.“

„Nechápu, co máte na mysli.“

„Chci tím říct, že tento rozhovor zůstane jen mezi námi dvěma. Kdyby se o něm dozvěděl někdo třetí, budu vědět, že já jsem se o něm nikomu nezmínil.“

Behenna se na židli napřímil, ale neodpověděl. Jeho pocit vlastní důležitosti teď poněkud utrpěl, protože si uvědomoval, že Warlegganovi ho svým vlivem a významem značně převyšují.

„V takovém případě bych přestal být vaším dobrým přítelem, doktore Behenno.“

Lékař vstal, přešel ke dveřím a zprudka je otevřel. Na chodbě nespatřil ani živáčka. Zase je tedy zavřel a vrátil se na místo.

„Pokud mi chcete něco říct, pane Warleggane, můžete. Nemohu vám dát větší záruku než tu, kterou jsem už vyslovil.“

George pokýval hlavou. „Tak tedy ano.“

Oba se opět na chvíli odmlčeli.

„Jste pověrčivý?“ zeptal se pak George.

„Ne, pane. V přírodě vládne bezpočet zákonitostí, které nemůže změnit žádný člověk ani amulet. Úkolem lékaře je proniknout do podstaty těchto zákonitostí a využít svých poznatků k potření nemoci. Všechny choroby jsou léčitelné. Žádný člověk nemusí zemřít dřív, než přijde jeho přirozený čas.“

„Máte malé děti?“

„Dvě dcery – dvanáctiletou a devítiletou.“

„Nebojíte se, že by na ně mohla nějak neblaze působit tahle kostra zločince, kterou máte neustále doma?“

„Ne, pane. Pokud bych na nich nějaké nepříznivé účinky zpozoroval, vyléčilo by je projímadlo.“

George znovu přikývl, strčil tři prsty do kapsičky na hodinky a začal obracet mince, které v ní měl ukryté.

„Staral jste se o mou manželku, když čekala našeho syna. Od té doby jste u nás častým návštěvníkem. Předpokládám, že jste pomohl na svět mnoha dětem.“

„Několika tisícům. Dva roky jsem pracoval u doktora Forda v nemocnici pro rodičky a šestinedělky ve Westminsteru. Můžu s čistým svědomím prohlásit, že takové zkušenosti, jaké jsem tam získal, nemá nikdo jiný v celém Cornwallu… a jen málo lidí jinde. Ale to už víte, pane Warleggane. Věděl jste to už tehdy, když vaše žena, paní Warlegganová, otěhotněla a vy jste se na mě obrátil. Doufám, že vám moje služby nepřipadaly nedostatečné.“

„Ne,“ odpověděl George Warleggan a vysunul dolní ret. Vypadal teď ještě víc než jindy jako císař Vespasianus, který se zamýšlí nad nějakou důležitou záležitostí římského impéria. „Ne, ale rád bych s vámi tuhle záležitost probral.“

„Jsem vám k službám,“ zopakoval Behenna.

„Moje dítě, můj syn Valentine, se narodil v osmém měsíci, je to tak? Kvůli tomu nešťastnému pádu mé manželky. Mám pravdu?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

KNIHA PRVNÍ

Kapitola první

I

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

KNIHA DRUHÁ

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

KNIHA TŘETÍ

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá