Přeložila:

JIŘINA STÁRKOVÁ

Dilly Court: Vánoční pohlednice

Vydání první

Copyright © Dilly Court 2016

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2216. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Christmas Card vydaného nakladatelstvím

Harper, an imprint of HarperCollinsPublishers, v roce 2016

Český překlad © 2018 Jiřina Stárková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Obálka © 2018 Martina Černá

Přebal a vazba © 2018 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0942-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0943-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Dilly Court

Vánoční pohlednice

Pro Georginu Hawtrey-Wooreovou

Kapitola jedna

Dougthy Street, Londýn, prosinec 1862

Vysoké stojací hodiny na povozníkově káře se povážlivě rozkolébaly a kyvadlo se za doprovodu zvonivých úderů rozhoupalo ze strany na stranu. Nato se překotily a se zvučným rachotem dopadly na mrazem ojíněné dláždění. Devatenáctiletá Alice stála na chodníku před svým bývalým domovem, objímala kolem ramen plačící matku a bezmocně se dívala, jak soudní zřízenci sebrali rozštípnutou dřevěnou skříň a neuctivě ji hodili na oblíbené křeslo jejího zesnulého otce. Na okamžik se zdálo, jako by v něm Clement Radcliffe pořád seděl a s brýlemi na špičce nosu pročítal ranní noviny. S noční čepičkou trochu nakřivo a v červeném, sametovém županu prožraném od molů těsně přitaženém k hubenému tělu se pokaždé zdálo, jako by byl vůči svému okolí zcela lhostejný. Clement byl povoláním i zaměřením vědec, realitu bral zřídkakdy na vědomí, a pokud se k ní přece snížil, pak jen někoho požádal, aby přiložil do ohně trochu uhlí nebo zažehl další svíčku, aby líp viděl na čtení. A teď je mrtvý.

„Proboha, ty hodiny jsem si měla nechat.“ Jane Radcliffeová nespokojeně potřásla hlavou. „Tvůj otec, dej mu Pánbůh věčnou slávu, věděl, jak moc po nich můj milovaný manžel toužil. Jenže Clement byl jeho mazánek, přestože Robert byl starší.“ Její úzké rty se protáhly v tenkou nespokojenou linku pod špičkou nosu, která v mrazivém vzduchu svítila jako červený knoflík. „A teď taková ostuda! Nečinně přihlížet, jak si soudní zřízenci odvážejí nábytek do posledního kousku – nemáš tušení, jak mi to trhá srdce.“ Otočila hlavu a upřela pohled na svou švagrovou. „Vzala sis mimořádně sobeckého muže, Beth. Tvůj manžel strávil většinu času ponořený v knihách, místo aby si našel slušnou práci a zajistil svou ženu a dítě. Můj milovaný Robert pořád říkal, že jeho bratr neumí hospodařit s penězi.“

Beth Radcliffeová zabořila obličej do promáčeného kapesníku a zahuhňala něco nesrozumitelného.

Alice jen s obtížemi ovládla zlost. S ohledem na jejich ožehavou situaci nebylo radno si tetu znepřátelit. Přestože byla Jane hluboce nábožensky založená, proslula svou přísnou kritikou a vznětlivostí a ve svém tradičním, jednotvárném černém oblečení nad nimi v tu chvíli čněla jako temný, hrozivý mrak. Ačkoli je to už šest let, co její manžel zemřel na překrvení plic, Jane lpěla na úloze truchlící vdovy a umíněně se oblékala do smutku. Její oděv dávno vyšel z módy a na řadě míst ho zdobily nevzhledné zelené skvrny, ale ona ho nosila jako vyznamenání. Vyhýbala se veškeré zábavě a v kostele svatého Jiří, mučedníka, se zdržovala častěji než doma. O Jane Radcliffeové se vědělo, že přispívá na dobročinné účely, ale Alice ji podezírala, že při rozdávání milodarů z ní čiší zhruba tolik vřelosti jako ze zamrzlé Temže v období vyhlášených mrazivých trhů.

„A já mám jako vždycky zachránit, co se dá. Můj švagr byl budižkničemu, avšak mou křesťanskou povinností je poskytnout vám střechu nad hlavou.“ Jane sepjala ruce a zvedla oči k nebi, jako by čekala, že její dobrý skutek vezme na vědomí samotný Bůh. „Já bych ty hodiny opatrovala jako oko v hlavě.“

„Moc mě to mrzí.“ Alice nic vhodnějšího nenapadlo. Do Vánoc chybělo jen pár dní a jí se celý život rozpadl přímo před očima. Ačkoli je velká škoda, že se stařičké hodiny rozbily na kusy, v tu chvíli to byla ta nejmenší starost. S pocitem, který hraničil s beznadějí, vzhlédla k řadovému domku, v němž se narodila a vyrůstala. Do panského sídla měl daleko, ale na každém ze tří podlaží měl dvě prostorné místnosti a v suterénu kuchyň s přípravnou a umývárnou. Nacházel se v žádané lokalitě, vpředu s výhledem na Mecklenburgh Square, vzadu s malou zahrádkou s kouskem trávníku a letitou jabloní, z níž na jaře pršely na trávu růžové a bílé okvětní plátky. V létě sedávala Alice v jejím stínu s knížkou nebo se skicákem a na podzim otrhávala a jedla šťavnatá jablíčka. Ale vždycky sama. Byla jedináček, nadto stydlivá, a odjakživa si přála mít sourozence, jenomže její matka byla křehká a trpěla záchvaty nemocí, které ji pokaždé upoutaly na lůžko i na několik týdnů, ne-li měsíců. A tak trávila dny v osamění a jen ve společnosti služebnictva. Záhy však zjistila, že má vlohy ke kreslení a malování, což byla její největší záliba i potěšení.

Konejšivě matku objala. „Zvládneme to, mami. Najdu si práci a postarám se o tebe.“

„Vzchop se, Beth,“ zavelela teta Jane netrpělivě. „Přestaň fňukat a popadni tašku. Nemá smysl tady déle okounět.“ A nedbajíc ostrého východního větru, který jí tahal za černé svršky, vyrazila po Doughty Street směrem ke vstupu opatřeného bránou. „Na Queen Square půjdeme po svých. Není třeba utrácet za fiakr.“

Alice zvedla ze země cestovní vak a tašku, kde měly všechen svůj majetek, co jim na světě zbyl. Prostydlé prsty v rukavicích už skoro necítila, ale měla starost především o matku, jejíž bledé tváře získaly nepatrný namodralý nádech.

„Mami, jsi v pořádku? Queen Square opravdu není daleko.“

„Tam dojdu.“ Beth si osušila oči do bílého bavlněného kapesníku, který jí Alice dala k Vánocům. Dlouhé hodiny do něj vyšívala drobná růžová poupata a matčiny iniciály. „Nepřipustím, aby mě ta ženská pokořila.“

„A dobře děláš.“ Alice vykročila a nasadila takové tempo, aby jí matka stačila. Jane rázovala kus před nimi, mávala složeným černým deštníkem a zaháněla jím každého nerozvážného chodce, jenž se jí odvážil připlést do cesty.

Beth se statečně snažila držet krok, přesto se tak tak vlekla. Alice se pro změnu pachtila s těžkými zavazadly, a ani při sebelepší vůli nemohla matce chůzi usnadnit.

Než došly do cíle, Jane už se v rozlehlé vstupní hale, od jejíchž holých zdí se hlasitě odrážela ozvěna, zbavovala peleríny a klobouku a obojí podala mladé služebné, které nemohlo být víc než deset jedenáct let. Dívce se pod váhou těžkého vlněného pláště podlamovala kolena a pod četnými záhyby látky se skoro ztrácela.

„Dej to na věšák, hlupačko,“ osopila se na ni Jane. „Copak ti ustavičně musím říkat, co máš dělat?“ Aniž věnovala pozornost chvějícím se rtům a uslzeným očím vyplísněného děvčete, oslovila svou švagrovou. „Vidím, že jsi došla až sem. To je důkaz, že když se chce, všechno se zvládne. Lenost je jedním ze smrtelných hříchů, Beth. A já nedovolím, abys v mém domě zahálela.“

„Mamince není dobře,“ namítla rozzlobeně Alice. „Má chatrné zdraví.“

„Pcha! Nesmysl. Není s ní nic, co by nevykurýrovaly dlouhé procházky, střídmá strava a modlitba.“ Jane si Beth přísně změřila. „V neděli se mnou půjdeš do kostela a každý večer si spolu budeme předčítat z bible. Můžeš tady zůstat, ale jen pokud budeš dodržovat moje pravidla. Je to jasné?“

„Ano, Jane,“ odpověděla pokorně Beth. „Jsi nesmírně laskavá, žes nás přijala pod svou střechu.“

Alice stálo obrovské úsilí mlčky strpět, jak teta Jane její matku zastrašuje, přesto jen neochotně spolkla ostrá slova, která ji svrběla na jazyku. Maminka poslední dobou hodně zkusila a takové zacházení si nezaslouží. Naopak ona je mladá, silná a leccos vydrží. Stačil však jeden pohled do matčiny nezdravě bledé tváře a bylo jí jasné, že se od tetiny krutovlády musí co nejdřív osvobodit. Určitě existuje i jiné řešení, ale v tu chvíli netušila, kde ho hledat.

„Pokud jde o tebe, děvče,“ Jane se k ní prudce otočila, „vidím, že s tebou budou jen potíže. A ten namíchnutý kukuč si schovej na horší časy. Zahálka je matka všeho zla – a já už se postarám, aby ses od časného rána až do pozdního večera nezastavila.“

Beth sevřela dceři paži. „Alice je hodná dívka. Když byl Clement nemocný, pečovala o něj i o mě. Moc mi pomohla a poskytla mi velkou útěchu.“

„Už mám dost té otřepané přecitlivělosti,“ prohlásila Jane přísně. „Drobek vás odvede do pokoje. Oběd se podává úderem poledne v jídelně.“ Hmátla po šňůře zvonku a zatáhla za ni. „Drobku! Kde zase vězíš?“

Z chodby zazněl dusot. Vzápětí přiběhla malá služebná a smykem zabrzdila na hladké podlaze. „Prosím, milostpaní.“

„Odveď paní Radcliffeovou a slečnu Alice do jejich pokojů.“ Nato Jane důstojně odkráčela a zmizela v místnosti na protější straně haly.

Alice zvědavost nedala. „Tobě se vážně říká Drobek?“

Dívka svěsila hlavu. „Jsem Clara, slečno. Clara Snipeová. Ale paní mi říká Drobek, protože nejsem moc velká.“

Beth jí položila ruku na paži. „My ti budeme říkat Claro.“

„Ale to se jí nebude líbit, milostpaní. Bude si myslet, že jsem vám žalovala, a potrestá mě.“

„Tak ti budeme říkat Claro jen v soukromí,“ rozhodla Alice. Ten den se poprvé usmála. „A teď buď tak hodná a odveď nás do pokoje, Claro, abychom si vybalily věci a byly včas u oběda.“

Clara se ušklíbla. „Moc se netěšte, slečno. To, čemu Její Veličenstvo říká oběd, by nenasytilo ani vrabce. To já už dobře znám.“ I přes Bethiny protesty se chopila cestovní tašky a napůl ji odnesla, napůl odvlekla pod schody.

Alice se nemohla dívat, jak se drobná dívenka srdnatě potýká s tak těžkým břemenem. „Ukaž, pomůžu ti.“

Ale Clara zvedla ruku. „Nechte to na mně, slečno. Její Veličenstvo říká, že kdo se neobstará sám, tomu chybí vůle. A já musím vůli trénovat.“ Začala namáhavě vystupovat po schodech s kufrem, který na každém stupni ztěžka nadskočil. Alice vzala tašku a volnou paži nabídla své matce. Když se jí kolem hlavy prohnal ledový průvan, zachvěla se. Venku slibovaly sbírající se mraky čerstvou sněhovou nadílku a uvnitř, v domě Radcliffeových, prodléval chlad minulých zim jako nepříjemná vzpomínka. Na naleštěných podlahových prknech neležel jediný kobereček nebo běhoun, strohé, bíle natřené stěny nezdobily obrazy ani zrcadla. Při výstupu do patra se zvuk jejich kroků odrážel od vysokých stropů, a když se zastavily, v domě byla slyšet jen ozvěna ticha.

„Strašně mě to mrzí, Alice,“ zašeptala Beth, potom co Clara otevřela dveře pokoje ve druhém patře. „Srdce mi usedá, že jsem tě přivedla právě sem.“

Alice se rozhlédla po spartánském zařízení a v duchu ho porovnala se svou útulnou ložnicí v Doughty Street, s květovanými závěsy sladěnými s přikrývkou a pestrobarevnými hadrovými koberečky. Přinutila se k úsměvu. „Není to tak zlé, mami.“

„Vy budete hned vedle, ale tam to není o nic lepší,“ informovala ji Clara ponuře.

„Myslím, že mi to bude docela vyhovovat.“ Beth ztěžka dosedla na postel. „Chce to pár obrázků na zeď a hned tady bude veseleji.“

„Paní nesouhlasí s ničím, co nemá zbožný téma.“ Clara si objala hubenými pažemi ramena, jako by ji rozrazila zima. „A není toho moc, s čím by souhlasila, jestli nevadí, že to říkám.“

„Nám to nevadí, ale před ní raději takhle nemluv,“ upozornila ji Beth vlídně. „A vůbec. Je to lepší než zůstat na ulici. Do téhle neblahé situace nás přivedla nepřízeň osudu a měly bychom být Jane vděčné, že nás vzala k sobě.“

Alice proti tomu měla jisté výhrady, ale nechala si je pro sebe, protože nechtěla přilévat olej do ohně. „Zatím si vybal věci, mami. A kde budu spát já, Claro?“

Shledala, že její pokoj je navlas stejný jako matčin a přibližně stejně povznášející jako vězeňská cela. Poděkovala Claře a s úsměvem ji propustila, ale jen co se zavřely dveře, malomyslně sklesla na postel, která byla podle očekávání vybavená tvrdým a neforemným slamníkem. Čtyři bílé stěny jako by ji drtily a zimní chlad ještě znásobily. Jedinou barvou v celé ložnici byla její příruční taška z vybledlého karmínového a modrého gobelínu, spočívající na sněhobílém žakárovém přehozu. Místnost byla zařízená jen dubovým prádelníkem a bílým smaltovaným umyvadlem se džbánem a jediný náznak pohodlí nabízela hrubá vlněná rohož.

Alice otevřela tašku, začala z ní vyndávat věci a přitom se neubránila úvahám, jestli se je teta Jane snaží tímhle způsobem za něco potrestat. Její matka svou nelibost vůči švagrové zásadně neskrývala a Alice nikdy nezapomene na odposlechnutý rozhovor, kdy Jane tatínkovi vyčítala, že se oženil z lásky, místo aby si vzal náležitě zajištěnou ženu. Věděla, že strýček Robert vydělával na slušné živobytí v City, na druhou stranu bylo všeobecně známo, že dům byl součástí věna Jane Hubbleové, která byla na dějiny svých předků nadmíru pyšná. Jistý Hubble bojoval už v bitvě u Azincourtu v severní Francii, další nositel téhož příjmení byl zvolen do Parlamentu, jiný působil jako královský lékař. Alice by nepřekvapilo, kdyby teta Jane tvrdila, že ten či onen Hubble objevil Ameriku. Rty jí zkřivil neveselý úsměv. Tetička Jane je jedináček a její jediný žijící příbuzný je starý mládenec, takže to podle všeho vypadá, že Hubbleové vymřou jak po meči, tak po přeslici. Jakpak se s tím tetička asi vyrovná?

Oběd, jak je ostatně Clara varovala, byl mimořádně skromný a prostorná, ale nevlídná a nevytopená jídelna připomínala klášterní refektář. Jane se před jídlem pomodlila, ale zbožný dík za stravu se táhl tak dlouho, že Alice začalo kručet v žaludku, čímž si vysloužila tetin káravý pohled. Pokrm, za nějž tak obšírně děkovala, sestával z krajíce chleba se sýrem, zapíjeným vodou. Jako zákusek se podávalo jablko. Jane ho ohlodala tak důkladně, že zbyla jen stopka, a když Beth nechala na talířku velký ohryzek, teta ji zpražila pohledem.

„U nás v domě se jídlem neplýtvá. Na ulicích živoří lidé, kteří by ti zulíbali ruce za pouhý jádřinec, natož za celé jablko.“

Alice si s matkou vyměnila významný pohled, ale ani jedna nic neřekla.

Jane vyprázdnila sklenici a postavila ji na stůl. Odkašlala si. „Zařídila jsem, abys mohla hned zítra ráno nastoupit do práce, Alice.“

„Do práce?“ opakovala Beth s otevřenou pusou. „Do jaké práce? Alice není vyškolená v žádném oboru.“

„A právě o to mi jde. Ty a Clement jste ji nevychovali ani k užitku, ani na ozdobu. Ale já mám v církvi vlivné známosti a manželka jistého zámožného majitele tiskařské dílny mi prokázala laskavost a uvolila se přijmout Alice jako učitelku kreslení a malování pro svou dceru. Pochopitelně bude vykonávat i jiné povinnosti, ovšem to všechno se doví zítra ráno, až v půl osmé nastoupí do práce.“

Po necelém dni stráveném v tetině domě, kde platil nekonečný seznam pravidel a příkazů a jídlo si bylo třeba zasloužit podřadnými domácími pracemi, dospěla Alice k závěru, že cokoli jiného bude krok k lepšímu. Jane zaměstnávala jen nezbytné minimum služebnictva. Clara a kuchařka bydlely v domě a denně docházely uklízet dvě další ženy. Alice celé odpoledne cídila stříbrné příbory a mosazný kříž i svícny z nevelkého oltáře v Janině soukromém salonku. Beth dostala za úkol rozřezat prostěradlo, které bylo nesčetněkrát spravované a tak chatrné, že se nedalo použít k původnímu účelu. Vzniklé čtverce látky se zaobroubily a použily jako hadříky na mytí a stírání prachu. Jane byla neuvěřitelně šetrná, ačkoli Alice věděla, že je to velmi bohatá žena.

Večeřelo se opět v ponuré jídelně, kde v ohništi slabě doutnalo pár kousků uhlí. „Měla by ses oblékat podle počasí, švagrová,“ poznamenala Jane přísně, když si všimla, že se Beth chvěje zimou. „Vlněný šátek to spraví.“ Nato se zamračila na Alice, která sáhla pro lžíci. „Pomodlíme se.“

Než Jane dokončila modlitbu, jež byla nepochybně kázáním o vděku, určeným jejím váhavým hostům, polévka byla skoro studená. Alice měla takový hlad, že jí to nevadilo, a talíř důkladně vytřela kouskem okoralého chleba. Nedočkavě čekala na další chod, avšak žádný se neobjevil. Jane sepjala ruce, a než vstala od stolu, znovu se polohlasně pomodlila. „Já si po večerech čtu v bibli. Vy se zabavte podle svého, ale pamatujte, že svíčky stojí peníze a že si nepřeju, aby se v pokojích rozdělával oheň. Vstává se časně, proto byste si měly jít brzy lehnout. Vyjádřila jsem se dostatečně srozumitelně?“

„Ano, Jane,“ odpověděla Beth pokorně.

„Ano, tetičko.“ Alice si v duchu vzdychla. Počkala, až teta odejde, a potom zašeptala: „Mám strach, že tohle dlouho nevydržím, mami.“ Ohlédla se přes rameno, jestli Jane není v doslechu.

Beth se namáhavě zvedla ze židle. „Nemáme na vybranou, holčičko. Buď tohle, nebo chudobinec. Pro mě je volba jasná.“ Opřela se rukama o stůl a párkrát se zhluboka nadechla. „To nic. Jsem v pořádku, jen mi trochu zdřevěněla záda od dlouhého sezení na tvrdém sedátku. Myslím, že si půjdu odpočinout do postele. Máme za sebou dlouhý a vysilující den.“ Natáhla ruku k dceři a propadlou tváří jí přelétl úsměv. „Nevadí ti to, že ne?“

„Samozřejmě že ne, mami. Musíš se šetřit a já se vynasnažím být trpělivá a vděčná, i když to nebude snadné.“

„Je to pro nás nezvyk,“ řekla Beth tiše. „Jane je úctyhodný člověk a musíme být vděčné, že nám poskytla střechu nad hlavou. Je laskavá, že nelenila a sehnala ti vhodné místo. Učitelka výtvarné výchovy je ideální povolání pro mladou dámu.“

„Ovšem, mami.“ Alice si všimla, že matka má problémy s chůzí. Podala jí ruku. „Odvedu tě do pokoje.“

„Děkuju, drahoušku. Ty moje zatrachtilé nohy. Dnes večer hodně bolí, ale jen co se rozchodím, bude to dobré.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Kapitola jedna