Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Kylie Scott: Věř mi

Vydání první

Copyright © 2017 by Kylie Scott

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2217. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Trust vydaného v roce 2017

Český překlad © 2018 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Fotografie na obálce: Shutterstock

Přebal a vazba © 2018 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0945-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0946-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Kylie Scott

Věř mi

„Nejběžnější podobou zoufalství je nebýt, kým jsme.“

– Søren Kierkegaard

Seznam písní

„(Don’t Fear) The Reaper“ – Blue Oyster Cult

„Bad Habit“ – The Kooks

„I Wanna Be Sedated“ – Ramones

„Girls“ – The 1975

„Get It On“ – T. Rex

„Liability“ – Lorde

„Heart of Glass“ – Blondie

„Teen Idle“ – Marina and the Diamonds

„What Is and What Should Never Be“ – Led Zeppelin

„Adore“ – Amy Shark

„Because the Night“ – Patti Smith

„Tear in My Heart“ – Twenty One Pilots

1. kapitola

„Nezapomeň na tortillový chipsy!“ křikla za mnou Georgia, napůl při tom visela z okénka auta.

„Jasně.“

„A pálivou salsu, Edie. Ne tu mdlou omáčku, ty zbabělče.“

Ukázala jsem jí prostředník, šla dál a dívala se pod nohy.

Kvůli dešti se všechny díry na parkovišti před obchodem Drop Stop proměnily v malé bažiny. Období sucha konečně skončilo, takže hurá, že prší. Na hladině tmavých louží se vznášely víčka od lahví a cigaretové nedopalky. Severokalifornský vítr na nich dělal vlny, v nichž se odráželo žluté světlo cedule Otevřeno. Jinak byla tma. V Auburnu vládlo kolem půlnoci ticho. S Georgiou jsme musely jet přes celé město, abychom si sehnaly něco k snědku na náš filmový maraton. Sledování všech osmi filmů o Harrym Potterovi v řadě představovalo náš příspěvek coby občanů „Hlavního města vytrvalosti“, jak se Auburnu přezdívalo.

„Jo a orea!“

Jako bych snad někdy zapomněla na orea, pomyslela jsem si a vstoupila do zaprášeného obchodu.

Pokud by se v tom Drop Stopu dalo něco stopnout, byly to vaše zásady. Mně se to stalo. Měla jsem na sobě černé legíny, sportovní podprsenku a staré pytlovité modré triko. Pro srovnání Georgia měla saténové pyžamo s potiskem jednorožců. Kdyby někdy probíhala soutěž v tom, které pyžamo se snadněji zamění za normální oblečení, byla bych jasný vítěz. Asi nás ani jednu nenapadlo se převléknout do něčeho na ven. Jsou prázdniny, tak co se namáhat.

Uvnitř svítily zářivky a klimatizace jela naplno, až mi naskočila husí kůže. Ale bylo to tu. Ulička plná všemožných nezdravých dobrot, na jakých si kdy kdo může pochutnat, a jak dokazuje můj zadek, já si na nich pochutnávala. Ráda a opakovaně.

Popadla jsem plastový nákupní košík a dala se do práce.

V obchodě bylo několik dalších zákazníků. U chladničky s pivy vysoký kluk v černé mikině tiše mluvil s jiným klukem. Docela jsem pochybovala, že je kterýkoli z nich ve věku, kdy může legálně pít. Pokladnu obsluhoval jeden z místních vysokoškoláků, to jsem poznala podle učebnice, kterou za ní schovával. Poznámka pro sebe: Celý čtvrťák musíš dřít jak blázen, jestli se chceš dostat na Berkeley.

Čokoládové tyčinky, bonbony s burákovým máslem, orea, gumoví medvídci, karamelky v čokoládě, skittles, piškoty s krémem, tortillové chipsy a sklenice salsy. Na sklenici stálo, že salsa je pekelně pálivá, dokonce na ní byl namalovaný tancující čertík. Tohle všechno šlo rovnou do košíku, spolu s hromadou všemožných zpracovaných jídel. Přesto tam zbývalo ještě místo a byla by škoda toho nevyužít, když už jsme se sem trmácely z opačného konce města. Cesta zpátky k domu Georginých rodičů potrvá deset až patnáct minut. Bude potřeba i nějaké jídlo na cestu.

Balení pringles pro štěstí a prosperitu a je hotovo.

Postavila jsem košík na pult a vysokoškolák nadskočil. Asi se do toho učení vážně pohroužil. Zvedl ke mně poplašené hnědé oči schované za drátěnými obroučkami brýlí.

Ahoj, fešáku.

Okamžitě jsem se odvrátila, a to přímo k celé řadě prsatých časopisů. Páni. Fakt jsem doufala, že aspoň procento z prodeje jde na pomoc ženám s bolestmi ve spodní části zad. Některá z těch prsou byla děsivě velká. Skrz špinavá okna nebylo moc vidět, ale vypadalo to, že znovu začalo pršet. Vzít si žabky byl nejspíš hodně špatný nápad.

Píp, píp, píp, pípala kasa, zatímco počítala můj nákup. Paráda. Navzájem jsme se s hezkým pokladním ignorovali. Ani jsme se na sebe nepodívali. V lepší řešení jsem ani nemohla doufat. Interakce s lidmi jsou obecně dost náročné, ale mluvit s přitažlivými a hezkými kluky je zdaleka nejhorší. Zneklidňují mě. Pokaždé se začnu potit a zrudnu, v mozku mám pusto, prázdno.

Můj nákup skončil v tenkém bílém plastovém sáčku, který se mi určitě roztrhne na půl cesty přes parkoviště. To je jedno. Buď to všechno ponesu v náručí, nebo si vykasám triko a naberu to do něj. Lepší než ho požádat, aby mi tu tašku s nákupem dal pro jistotu ještě do jedné tašky.

Postrčila jsem k němu peníze, zamumlala díky a vydala se pryč. Mise splněna.

Jenže hubený kluk, který právě vešel do obchodu, spěchal ještě víc než já. Srazili jsme se a já prohrála, moje žabky pode mnou na mokré podlaze podklouzly. Klopýtla jsem do regálu a spadla na tvrdou studenou zem. Plastová taška se protrhla a věci z ní se vysypaly. Krucinál.

„Skvělý,“ zamumlala jsem sarkasticky. Ještě jsem stejně sarkasticky dodala: „Nic mi není. Žádný problém.“

Fakt trapas. Ne že by si mě někdo všímal. Nejspíš jsem cestou k zemi narazila do něčeho kovového, protože jsem měla na zápěstí škrábanec. Bolelo to jak čert, jak ta rána, tak můj naražený zadek.

Vysokoškolák zalapal po dechu. Chápu. Taky bych se naštvala, kdyby mi tu nějaká tlustá holka v pyžamu rozsypala nákup. Jenže ten debil, který mě poslal k zemi, praštil rukou o pult, něco ucedil a vysokoškolák vykoktal: „P-prosím. Ne-nedělejte to.“

Ztuhla jsem. Došlo mi, že o mě tu vůbec nejde.

Ani zdaleka.

Vysokoškolák se snažil otevřít kasu, v obličeji měl vepsanou paniku. Tohle bylo špatně. Nic z toho se nemělo dít. Čas se zpomalil, a zatímco kluk mačkal tlačítka pokladny, po tvářích mu stékaly slzy, protože se ten krám nechtěl kdovíproč otevřít. Čahoun něco křičel a mával něčím ve vzduchu, jako by zešílel.

Najednou se s podivně tichým cinknutím kasa otevřela.

Vysokoškolák popadl hrst bankovek a nastrkal je do plastové tašky, zatímco hubeňour znovu třískl rukou do pultu, celý vzteklý a netrpělivý. Pak vzduch prořízlo zahoukání policejní sirény a uslyšela jsem skřípění pneumatik. Zděšeně jsem sledovala, jak se pryč z parkoviště řítí omlácené auto, převrhlo odpadkový koš a odpadky se vysypaly na zem. Policejní auto ho následovalo přes obrubník, zatímco před obchodem zastavilo jiné s blikajícími světly.

Muž před pultem se otočil k parkovišti, něco nesrozumitelně křičel, zatímco sebou škubal, oči měl divné, zorničky obrovské. Na obličeji měl červené skvrny – boláky – a ze zubů mu zbyly jen shnilé pahýly. A pak jsem v jeho ruce spatřila zbraň a srdce se mi zastavilo.

Má zbraň. Zbraň. Ono se to děje. Přímo tady. Právě teď.

Špinavými okny dovnitř proudilo červené a modré světlo. Seděla jsem na zemi úplně omráčená, oči vytřeštěné, vůbec nic jsem nechápala. Všechno se to dělo tak rychle. Viděla jsem, jak si střelec uvědomil, že tu zůstal sám, protože sebou celý škubl. Zamával zbraní a otočil se k vysokoškolákovi.

Na vteřinu znehybněli. Jeden z nich se roztřásl, zatímco druhý na něj mířil zbraní. Vzduch naplnilo ohlušující prásknutí. Vysokoškolák dopadl na zem. Zdálo se, jako by na regál cigaret někdo vychrstl kyblík červené barvy.

Sirény zněly stále hlasitěji, jak se blížila další auta.

„Ty čubko!“ řval muž tak hlasitě, že přehlušil sirény i zvonění v mých uších. „Joanno, ty zasraná čubko! Mělas tu zůstat! Okamžitě se vrať!“

Nemohla jsem dýchat. Hrdlo se mi uzavřelo. Přitiskla jsem se k zemi.

Otočil se k zakrvácenému tělu za pultem a hlasitě zaklel.

„Odložte zbraň!“ ozval se z megafonu ženský hlas. „Pomalu ji odložte a vyjděte ven s rukama nad hlavou tak, abychom na ně viděli.“

O podlahu třískaly těžké hnědé boty špinavé od bláta, blížily se ke mně. To ne. Potřebovala jsem ho přivést k rozumu, rozmluvit mu to. Jenže můj mozek nefungoval, tělo se mi třáslo. Sice byl hubený, ale snadno mě vytáhl na nohy a sevřel mi paži tak, že by mi ji bez problémů mohl zlomit.

„Vstávej.“ Bolestivě mě popadl za vlasy, horké ústí zbraně mi podstrčil pod bradu. „Ke dveřím.“

Krok za krokem jsme se přesouvali kupředu, používal mě jako živý štít. Málem jsem zakopla o svoje pringles, tuba se mi převalovala pod nohama, měla jsem problém udržet rovnováhu. Vytrhl mi několik dlouhých blonďatých vlasů. Po tvářích mi stékaly slzy bolesti.

„Můžeme to ukončit bez dalšího násilí,“ pokračovala policistka, hlas se jí zlomil. „Nechte ji jít.“

Zářila oslepující světla, svítila skrze déšť. Rozpoznala jsem stín hlavy, jeden z policistů se napůl krčil za dveřmi auta, v natažených pažích svíral zbraň. Georgia je tam někde venku. Bože, snad je v bezpečí.

„Máme pokryté oba východy. Nechte ji jít a odložte zbraň,“ zopakovala. „Ještě pořád to můžeme ukončit v klidu.“

Lebkou mi znovu projela bolest, když mě zatahal za vlasy a strčil mi zbraň do pusy. Zuby mi zadrhly o tvrdý kov, ústí se mi otřelo o patro. Nos mi naplnil pach střelného prachu.

Umřu tu. Tady, dnes večer, v Drop Stopu, v pyžamu. Je konec. Venku na parkovišti někdo zakřičel.

„Zabiju ji!“ zaječel ten chlap, na tváři jsem cítila jeho smradlavý dech, svým tělem držel dveře pootevřené.

„Nedělejte to.“ Policajtka teď už začínala panikařit. „Nedělejte to. Promluvme si.“

Střelec neodpověděl. Místo toho rukou, kterou mě doteď držel za vlasy, popadl kliku dveří a zavřel je. Potom je zamkl a špinavými prsty zajistil západku. Nebylo úniku. Ne se zbraní v puse, ne když jsem se třásla stejně jako jeho ruka. Myslela jsem na všechno, co už nikdy neprožiju, pokud stiskne spoušť. Už se nikdy nevrátím domů, nikdy se nerozloučím s mámou, nikdy se ze mě nestane učitelka.

„Zpátky!“ nařídil. „Hni se!“

Přitlačil zbraň ještě hlouběji do mých úst, až se mi zvedl žaludek. Začala jsem naprázdno dávit. Nepomohlo to. Pomalu jsem kladla nohu za nohou, pak další, ztěžka jsem oddechovala, zatímco jsme po malých krůčcích couvali. U přední stěny stály stojany plné časopisů, do výšky hrudi na nás nebylo vidět. Nad tou hranicí byl svět zalitý rudou, bílou a modrou září. Vypadalo to jako hodně divná diskotéka, barvy se odrážely od plakátů s reklamami na pití a další věci. V dálce jsem slyšela houkání blížícího se hasičského auta.

Potom mi vytáhl zbraň z pusy a postrčil mě k zemi. Zůstala jsem ležet, dýchala a snažila se uklidnit, chtěla jsem být co nejmenší, neviditelná. Vysoko nade mnou se zaleskl chrom, napřáhl paži a buch. Udeřil mě pažbou pistole a mně se hlava málem rozskočila bolestí.

„Zasraná čubko,“ zamumlal. „Zůstaň tady.“

A pak nic.

Nic dalšího neudělal. Prozatím.

Upřímně bych se nedokázala pohnout, i kdybych chtěla. Když mi bylo osm, zlomila jsem si ruku. Spadla jsem na táboře z horní palandy. Byl to děs. Tohle byl taky děs, ale na úplně jiné úrovni. Ve vlnách mnou zmítala bolest, pronikala mi tělem od hlavy po prsty u nohou, můj mozek nestíhal. Dávat si na něj pozor nebylo vzhledem k bolesti a krvi, jež mi stékala po čele do očí, vůbec snadné. Vykoukla jsem zpoza svých vlasů, svět kolem byl však rozmazaný.

Nikde žádný pohyb, žádný zvuk. Napjala jsem se, když jsem zaslechla kroky, avšak tentokrát se vzdalovaly. Dýchala jsem tak slabě, jak to jen šlo, a tiše plakala.

Všechno zmizelo ve stínech, když zhasla stropní svítidla. Zvenčí sem však pronikalo dost světla, abych viděla. Ta policistka už asi netušila, co ještě říkat. Jediným zvukem bylo bubnování deště na střechu.

„Nestřílej,“ ozval se mužský hlas. Tlumené kroky. „Máme ruce nad hlavou. Seš Chris, že jo?“

„Kdo do prdele seš?“ vyštěkl střelec.

„Mladší bratr Dillona Colea, John,“ oznámil ten samý hlas.

„Dillon…“

„Jo.“ Kroky se přiblížily, mířily k přední části obchodu. „Pamatuješ si na mě, Chrisi? Párkrát jsi přišel za Dillonem k nám domů. Vy dva jste se ještě na škole kámošili. Oba jste byli ve fotbalovým týmu, že jo? Jsem jeho bratr.“

„Dillon.“ Střelec se houpal na patách, jazyk se mu pletl. „Jo. Jak se sakra má?“

„Dobře. Fakt moc dobře. Má hodně práce.“

„Sakra. Super. Dillon.“ Ty zablácené boty se vrátily, opět se objevily přede mnou. Viděla jsem jen střípky a útržky, obličej jsem měla z větší části zakrytý vlasy. Střelec se opřel o krví zalitý pult. „Co tu děláš, ech…“

„John,“ zopakoval znovu svoje jméno. Byl to jeden z těch kluků, kteří stáli u chladničky s pivem. Určitě. „Jen jsem tu něco zařizoval. Víš, jak to chodí.“

„Vím, vím,“ odpověděl Chris. „Taky jsem… doplňoval zásoby.“

„Jasně.“ John, kluk v mikině, zněl přátelsky, uvolněně. Asi byl sjetý stejně jako Chris, náš přátelský psychouš ze sousedství. Nevím, jak jinak byste v takovéhle situaci dokázali zůstat klidní. „Měl bys zkusit zadní východ.“

„Jo,“ protáhl Chris. Okamžitě zamířil ke zmíněným dveřím a zmizel z dohledu, jen naším směrem ještě neurčitě máchl zbraní. „Nikdo z vás tří se do prdele ani nehne.“

Nastalo ticho. Cvakl zámek zadního východu, stejné dveře se o vteřinu později zabouchly. Chris naštvaně nadával a vrátil se k pultu. „K ničemu.“

„Kruci,“ ulevil si John.

„Ale nebyl to špatnej nápad… víš. Sakra. Zapomněl jsem, že je tohle otevřený.“ Koutkem oka jsem viděla, jak se Chris natahuje přes pult a z pokladny bere peníze. „Chceš nějaký?“

„Dvacka se vždycky hodí, že jo?“

„Jo,“ zasmál se Chris a podal mu bankovky. „Hele, zajdi mi pro cigarety, jo?“

„Jasně. Co kouříš?“

Chris vydechl. „Marlborky.“

„V pohodě,“ odpověděl John a obešel pult. „To je bordel.“

Ozvalo se zaskřípění, jaké gumové podrážky vydávají na mokrém povrchu. Žaludek se mi obrátil, v krku mě pálila kyselina. Polkla jsem a znovu se pokusila zklidnit dech a nehýbat se.

„Co je za problém?“ zeptal se Chris.

„Je to tu kluzký,“ pověděl mu John. „A já moc nemusím krev.“

„Slabochu.“ Chris se rozhihňal jako šílenec. „Seš nějak šedej, kámo. Budeš zvracet?“

Zavrčení. „Pomalu na mě, jsem pořád ještě na střední. Tak tvrdej jako ty budu až za pár let. Nevadí, když si taky vezmu?“

„Jasně, chlapče, posluž si.“

„Díky.“

Ani jsem se nehnula a jen se to všechno snažila pochopit. A není krásné, že John a jeho hrdina feťák Chris můžou společně strávit trochu času? Fakt zatraceně parádní.

Chris si odkašlal. „Kdo je ten tvůj kámoš? Vezmi mu taky.“

„Jo, to je Isaac,“ pověděl mu John. „Spolužák ze školy. Je ve fotbalovým týmu.“

„Nekecej,“ vykřikl Chris. „Na jaký pozici?“

„V útoku,“ ozval se tišší, nejistější hlas.

„Já byl v obraně a Dillon hlavní útočník,“ oznámil Chris hrdě. „To byly časy.“

Isaac zamumlal něco, co znělo jako souhlas. Škrtla zápalka a do vzduchu se vznesl zápach tabákového kouře.

„Mám přinýst něco k pití?“ zeptal se John, jako by tu pořádal zatracenou párty.

„Hm.“

Skvík, skvík, blížily se ke mně kroky. Vybledlé zelené conversky, podrážky rudé od krve. Nepohnula jsem se, ležela přilepená k podlaze, kolem obličeje louži krve. Aspoň že mě na té studené zemi trochu přestala bolet hlava. Opravdu jen trochu.

Vedle mě se objevil Chrisův kamarád John a chvíli mě pozoroval. Beze slova se otočil a zanechal za sebou jen cestičku krvavých otisků podrážek.

„Radši nechodit ke dveřím,“ zamumlal.

„Ne,“ řekl Chris a znovu se zahihňal. „To by byl blbej nápad.“

Zacinkaly lahve. Zvenčí jsem slyšela bouchání dveří a další hlasy. Rudá, bílá a modrá zářily víc než předtím, jako by se teď na tu světelnou show sjela celá eskadra aut. Prosím, Bože, ať někdo z nich udělá něco, co mě odtud dostane. Budu chodit do kostela. Udělám cokoli. Je mi jen sedmnáct, jsem ještě panna. A ačkoli vím, že se nejspíš nikdy nestanu královnou školního plesu, aspoň bych sakra mohla žít dost dlouho, abych se ho mohla zúčastnit, do háje.

„Pěkný,“ ozval se John. „Maj tu coronu.“

Další zvuky. Otevírání lahví piva. Kluci se rozhodli oslavit, že tu drží rukojmí. Toho druhého kluka Isaaca jsem nikde neviděla, jen hajzla Chrise a Johna. Seděli spolu na zemi, zády opření o pult, a povídali si. Bylo to neskutečné. Sice se znali, ale nemyslím si, že John bral drogy. Aspoň ne moc často. Vlasy po ramena neměl umolousané a mastné jako Chris. Na čelisti mu rašilo strniště, rámovalo mu ústa. Na úzkém hranatém obličeji neměl boláky, ani nebyl pohublý.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Citát

Seznam písní

1. kapitola